Куліш П.О.

ПЕТРО САГАЙДАШНИЙ

ПЕТРО САГАЙДАШНИЙ

Драма

(1621)

ДІЙОВІ ОСОБИ

Степан Хмелецький, підвоєводій київський.

Tripus, панський пленіпотент.

Князь Масальський, козакуючий московський зрадник.

Петро Сагайдашний, козацький гетьман.

Ходика, київський війт-уніта.

Садко Садковський, прозеліт унії.

Адам Кисіль, заслужений у шляхти пан.

Лавро Древинський, сеймовий православник.

Фома Замойський, київський воєвода.

Іов Борецький, митрополит київський.

Зосим, келейник і сповідник його.

Касіян Сакович, префект Братської школи.

Петро Ререпа, козакуючий інтелігент.

Дзвонар, чернець-козак.

Хорунжий військовий.

Бунчужний військовий.

Весільні гості з молодою парою.

Козак-оброчник.

Вістовці.

Бурсаки.

Запорожці.

Музики.

Юрода.

Царські посли.

Случаїха, освічена наукою козачка.

Случаївна, така ж її дочка.

Старша мати чернецька.

Скарбова мати чернецька.

Послушниці.

Сцена в Києві.

ПРОЛОГ

Колись під бунчуком і прапором козацьким

Ходила наша Русь на братню рідну Русь,

Аж ось хижак страшний, герой нехристиянський,

Про стид наш і про гріх великий схаменувсь.

І зразу запалав жорстокий покаяннєм,

І серце Бог йому уссопом окропив,

І руським просвітив його самосознаннєм,

І правий дух в його утробі обновив.

І, гаснучи, тогді в блаженних упованнях

Оставив нам, своїм потомкам, заповіт -

Цуратися на Русь із ворогом єднання,

Покіль у нас в серцях не згасне честі світ.

Натхни ж нас правдою, о музо Мельпомено!

Великий лик його із мертвих воскреси,

І чистий руський дух по темних руських землях,

Дух братства щирого, мов світло, пронеси.

АКТ ПЕРВИЙ

СЦЕНА ПЕРВА

Руїна святої Софії¹ в Києві.

За муром притаївся Tripus; мимо проходить Хмелецький.

Хмелецький

Слідом за вихрюватим Наливаєм,

Царем руїнників та паліїв,

Посходили із світу й патріоти,

І можновладні деспоти-пани.

Літа своїм потоком позмивали

З лиця землі і славних витязів,

І тих, що над усяку честь і славу,

Жадали можновладства да скарбів.

Не бачимо круг себе ні Жовковських,

Що згорда міряли очима смерть,

Ні Василів Острозьких, що за гроші

Все куповали й продавали вщерть.

Дрімає стоголова гідра бунту;

Сплять вічним сном великі лицарі;

Їх поприймали, як братів, до гурту

Великих дум і подвигів царі...

Поснули й ви, що світом колотили,

Безощадні Лойолині сини²

Що божество собі земне зробили

Про дикий сміх і регіт сатани.

Узявся попелом і цар олживий,

Що видумали ви ляхам на стид,

А москалям на віковічну помсту

За довгий ряд гірких, тяжких обид…

Поснули... Ні! Здрімнули на минуту,

Гадюками звились в гидкий клубок

І знов готуєте свою отруту

Про темний Запад і сліпий Восток…

О, довго ще єхидне єзуїтство

Під назвою справдешніх християн

З амбонів сіятиме дуросвітство,

І розуму, і честі кукольван!

(Виходить.)

З-за звалища виступає Tripus.

Tripus

Ви против нас обидва опір стали,

Розумний син з розумником отцем,

Та ми обох в ярмо вас повпрягали,

Мов бугая старого з бугайцем.

Отця твого ми виманили з Нанти

Коханкою в Лойолин польський кіш,

А з високості царственної шляхти

Зіпхнули на мізерний хлопський Низ,

Вродливого вродлива породила

І образ батьківський йому дала,

Но світоправна єзуїтська сила

Над оком гору й над умом взяла.

Ми батька з рідним сином розлучили.

Жалем його невважним напоїли,

Звеліли закохатись в козаках

І помирати на німих степах.

Тебе ж із князем Василем злучили,

Мов куклу воскову переліпили

Із вольної людини в крепака,

Із польської дитини в козака.

Ви нас двома щитами захищали,

На бесурмен у полі чатували...

Спасибі вам за працю, мудреці,

Видющі надто широко сліпці!

Безпечно ми на Русі панували,-

І вже Дніпро-Славут, уже й Сула

Хилитися під нашу волю стали:

Бо й їх наука наша поняла.

Царі владиці всіх владик голдують,

В Москві і в пишнім Цареграді чують

Удар його «желізного жезла».³

Понахиляються строптиві люде

Під єзуїтський всемогущий дух,

І на всьому широкім світі буде

Єдине стадо і єдин пастух...

(Зазираючи в руїну.)

Однак нема!.. Коли б ще не зустрівся

З тим, що на нас, мов сатана, узлився!

(Увіходить обшарпаний князь Масальський.⁴)

Я вже давно жду, князю мій, тебе

В цій мовчазній руїні-синагозі.

Масальський

Хороший, нічого сказати, князь:

Мов той люзняк в шляхетському обозі!

Тулюсь в руїні, наче в кабаці

Нетяжище, гуляка необашний;

Тим часом, мов коня на муштуці,

Веде преславне військо Сагайдашний.

І личака-жупана й шкарбанів,

Що пальці з них і п’яти видко, сором...

Ховаюсь од міщан і козаків,

А земляки мене взивають вором.

Tripus

Се, князю, ти приймаєш од Москви

Наругу, а від русинів зневагу

За те, що похитнувсь у Тушині⁵

Та й дав «поповичеві» перевагу.

Масальський

Не я один, мосьпане, похитнувсь:

Уся земля Московська захиталась,

Як за Романових Москва, Рязань

І Нижня Новгородчина озвалась.⁶

Tripus

Ну, знай же, князю: як на небесах

Сіяють вічно Божі мислі, зорі.

Так на землі в намісника Христа

Не гаснуть задумів спасенних твори...

Узявсь, мовляли, попелом той цар,

Що ми вворужили на дику силу...

Ні, поки сонця, вічний город Рим

Являтиме героїв церкви миру.

Масальський

Ахія?⁷

Tripus

Він... Се наш новий ізбранник,

Нове знаряддє праведних судеб:

Увійде він в розбійницький вертеп,

Як волі всіх царів царя посланник.

Масальський

Чи справді ж бо Ахія Оттоманус,

Хрещений син турецького царя.

Не посоромить між лисовчаками

Козацького сліпого кобзаря?

Про нього думу всім кошем співають,

В цісарщині, мов перло, бережуть,

І здобичи похідньої, і слави

Від нього більше, ніж від німця, ждуть.

Tripus

Сей промислом божественним хранимий

Султанич, потайний християнин,

На те родився, щоб було на світі

Єдине стадо і пастух один.

Возсяде на престолі Амурата,

Немилосердного народів ката,

І переверне лютий Цареград

В новий Отця святого вертоград.

Масальський

Дак се не сон мені в шинку приснився,

Як я, мов крем’ях той, кругом оббився,

До шкарбанів та личаків допився,

З нетягами за кухлик браги бився?

На довідки під Софію святу

Мене в шинку хтось потай миру кликав,

Якусь мені цидулу в руки тикав.

Та й знов зайшов у хмару я густу...

Хіба ж не сон воно, що царство

Московське наче хтось мені дає,

І знов у мене наче гроші є

І турські шуби про моє боярство?

Tripus

Пророчий сон: посадить на Москві

Тебе царем Ахія Оттоманус.

І на твоїй розумній голові

Обіпре вічний мир бог брані - Янус.⁸

Масальський

Царем... Не нам там з вами царювати,

Де над князьми взяв гору міщанин,

Де царювання мусив одбігати

І сам король, і королівський син.

Tripus

Байде нам се! Сам Аполлон з тугого

Не зразу влучить крізь густий туман.

Натягує даремно золотого:

Панує по Московщині обман.

Нехай: ми брязнем громом-тятивою

Перш над Стамбулом, і тогді Москву

Нахилим під свою потужну волю,

Гадюці схизмі зітремо главу.

Масальський

Ким зітрете?

Tripus

Тими, що по’ббивались,

Мов крем’яхи, по корчмах-кабаках

До шкарбанів і лат подопивались

І вештаються в драних личаках.

Масальський

Се правда. Се премудро ти говориш.

Tripus

Премудростю нас натхнено з небес.

Возьми сей талісман: ти ним натвориш

Великих між нетягами чудес.

(Дає капшук грошей.)

Масальський

Оце дак так! По нашому смакові!

Суха ж, мовляв той, ложка рот дере.

Тепер вели, наказуй козакові,

Бо наш брат грошей дармо не бере.

Спасибі! Ти вернув мені завзяттє.

(Зазирнувши в капшук.)

Я знов живу і дишу, бо з мене

Обсиплеться, мов жовте листе, шматтє,

І зацвіту, як дерево рясне.

Tripus

Цвіти й красуйся, тільки на чужині

Вам не знайти, що тут знайшов Митро.

Надія марна: бо по тій країні

Шляхом козацьким не тече Дніпро.

З Німещини ти мусиш заманити

Сюди Ахію, на Олегів шлях:

Тут сила рушити царства й творити,-

Тут, у п’яних, завзятих козаках!

Вони за пожарі, різню й руїну

Нічого, опріч слави, не беруть.

Попропивавши здобич, голу спину

Давняшним робом перед паном гнуть...

Масальський

Безпутні люде!

Tripus

Правда, та й безцінні!

Ви ними зніметесь під небеса

З Ахією, Отця святого вірні

Потужники, вселенної краса...

(Чути гомін та суремки.)

Ідуть герої славою окриті.

Людською шарпаниною неситі;

Вернулись, попустошивши ввесь край.

Руїною зробивши тихий рай.

(Виходить.)

Масальський

Руїна, здобич, правда! А що з того,

Що ми на Білій билися горі⁹

За хиже главенство Отця святого,

Дурні, п’яні, злиденні злидарі?..

Як на Москві мені не царювати,

Так вам, ляхам, у нас не панувати,

Ми будем ваші гроші пропивати,

А розум добрий в голові держати...

(Ще голосніший гомін та суремки.)

Ідуть... Нехай не бачать личаків

На князеві серед старців та хлопців!

Я був непослідущий з козаків-

Лисовчаків і славних запорожців...

(Ховається. Суремки й гомін мовкнуть.)

СЦЕНА ДРУГА

Там же таки.

Увіходить під бунчуком та стягом-прапором Петро Сагайдашний з почтом.

Сагайдашний

(згорблений і понурий)

Ох, зледащів!.. Насилу зліз із воза...

Лицарська сило! Де ти? Обізвись!

Душе моя, на добрі вчинки вбога,

Перед перстом Божественним смирись!

Познай переступи свої страшенні,

Свої гріхи криваві, непрощенні,

Свою гидку пред Богом наготу,

Земної слави й честі суєту!

Літала ти в Москву з чмєлиним роєм,¹⁰

На християнський рід ходила боєм,

Забула, що в нас предки з ним одні,

Герої руської старовини...

Втішалася єси крові річками,

Річками сліз, димами, пожарами,

Взяттєм потужних людних городів

І пліндруваннєм Божих олтарів...

За се тебе, душе, Господь карає,

Руйнує храмину твою міцну,

Стрілами наскрізь тіло прободає,

Готує смерть тобі близьку, страшну...

Страшну... Коли ж се смерті я боявся?

Ні! Тільки суду Божого злякався.

О! Підожди ще, Спасе, не карай,

Дай увійти й мені в Твій тихий рай!..

(Зумившись і випроставшись.)

Га! Що се?.. Софія не вкрита!

Патьоками руїнними облита!

По мурах бур’яни кругом ростуть,

В дірявих вікнах бодяки цвітуть!..

Дак от вони, сі крамарі, що роблять!

От з чим мене з походу ждуть!

Крамні комори та шинки кукоблять,

А в Божому дому вітри гудуть!..

Стій, смерте! Почуваюся на силу...

Стій, причини твою сумну могилу!

Нехай ще раз душею закиплю

І помстою свій жаль угоноблю!

Нехай з козацтва не сміються злюки,

Що коло церкви нагрівають руки!

Гей, гармаші! Озвітесь із гармат!

Гей, бийте в бубни, довбиші, на гвалт!

Готуйте чашу військового суду

Крамарському ненавидному люду!

Козацтво крамар на войну послав,

А сам на бебехах-перинах спав,

Прокинувшись, горілку попивав.

Наказ-умову нашу забував!

Бубнять бубни і тулумбаси, ревуть гармати. Понад руїною святої Софії здіймається вороннє та галич.

Га, вороннє гидке!.. Се дух нечистий.

Що нашу вбогу Русь опанував,

І, ради душогубної користи.

На нас унію, мов чуму, наслав...

Га, ти, прожерлива, криклива галич,

Ненавидна жидівська джеркотня!

Так салогубів товстопуза каліч

Печінки й серце нам довбе щодня...

О вікопам’ятна руїна рідна.

Глаголе древніх мовчазних могил!

Виразно ти до серця говорила

Устами церкви нашої світил.

В тобі наш Мудрий Ярослав уклався¹¹

Про вічний сон у мраморну труну;

В тобі я патриярхові поклявся,

Що на братів руки вже не здийму.

Вони ж бо давню нашу честь і славу

На Клязьмі й на Москві перейняли¹²

І дику руських ворогів ораву

На Куликовім полі погребли...¹³

Я клявся, що не буде вже святиня

Стояти пусткою серед киян,

Гробниць, мозаїк і порфіру скриня,

Премудрості Господньої наш храм,

Я клявсь і обіцяв, що наш ізбранник

Борецький,¹⁴ праведний митрополит,

В сих віковічних мурах православних

Круг себе скупить руський наш синкліт.

Тепер клянусь тією булавою,

Що била-гнала турка за Дністром,

Наложить недовірок головою.

Що зневажав-пустошив Божий дом!

Увіходить війт Ходика¹⁵ з Садком Садковським¹⁶ і весільними гостьми.

Хорунжий

Ось він, гетьмане, багатир-проява,

Похлібця Руцького! Він короля

Грошима засліпив. Його се справа,

Що запустіла так свята земля.

Бунчужний

А сей доглядник древньої будівлі

Маєтностей церковних уживав.

Та й оливо за те і з криш, і з вікон

З вірменами й жидами поздирав!

Хорунжий

Удвох вони в поход нас виряджали,

Удвох святиню нашу обкрадали!

Сагайдашний

Ходико, п’яна голово сіпак,

І ти, Садко, собако між собак!

Де ваша з нами, козаками, вмова?

Ходика

(хитаючись)

Про се тепер нам не кажи ні слова.

Вітаємо тебе всіма цехами

З весільними боярами й дружками.

Чути троїсту.

Садко

Тобі Господь в поході погодив,

А нам послав оце весільні годи:

Панянку висватати нам судив

Із-під поли у пана воєводи.

Вона мені небога по сестрі,

Росла попереду в монастирі,

А потім панною в дому Замойських

Звичаїв набиралась добрих польських.

Жіночий гомін

Не з так-то й добрих, та мовчім про те,

Хто з панною Служонцою спізнався...

Турчав їй слово на вухо пусте...

Віночка рутвяного допевнявся.

Ходика

Оце ж, як бачиш, чесні цехмістри

І лавники славетні повпивались,

Премудрі наші райці й писарі.

Танцюючи з жіноцтвом, підтоптались.

Чути музики, співи, гопаки.

Сагайдашний

Ви в мене не горілкою впʼєтесь:

В своїй крові-руді захльобнетесь!

Увіходить дружко з короваєм під вільцями.

Дружко

Гей, світилки й бояре! Розступітесь;

Ви, славні лицарі! Дивітесь:

Ось вам весільні свахи,

На пісні, на танці вдахи.

Увіходять виступця дві свахи.

Перва

(співом)

А в нашого пана гетьмана

Між царями славонька славна:

Червоніє Дністро, червоніє,

Бесурменською кров’ю леліє.

Сагайдашний

А про козацьку кров позабували,

Що ми за вас річками проливали?

Друга

(співом)

Веселися, гетьманоньку, веселися.

Між царями славою хвалися:

Що нема потуги над козацьку.

Нема слави над твою гетьманську,

Сагайдашний

Я помстою над вами звеселюся,

Погибеллю ледачих похвалюся!

Дружко

Славимо тебе, козацький батьку, величаємо,

По великому поході поздоровляємо.

Чесним хлібом-короваєм вітаємо,

Посадним батьком на весіллє закликаємо!

Гей, ви, гості славетні-шляхетні, розступітесь:

Ви, свахи з дружками,

Бояре з світилками,

Вхилітесь;

Молодий князю з княгинею!

Хороброму пану гетьману

І преславному запорозькому війську

Земно вклонітесь!

Увіходять молодий князь із молодою княгинею; поклоняється земно тільки князь.

Перва сваха

Схились-бо й ти к землі, княгине пишна!

Се ж батько наш, защитник і гетьман.

Чи не того єси така велишна.

Що надивсь до тебе потужний пан?

Друга

Та годі з цим! І так вона стерялась.

У неї голова кругом іде.

Того й против закону опиналась:

Пиха до розуму не доведе!

Сагайдашний

(стиха)

Не дав мені Господь з діток утіхи,

І знаю, за що він мене скарав:

Бо я московські, не чужі нам ріки,

Людською кров’ю й слізьми доповняв.

Тепер я Милосердного вблагаю.

За всі переступи й гріхи вмолю:

Мечем козацьким шиї повтинаю

Тим, що забули присягу свою.

Перва сваха

Гетьмане-батьку, славо наша й честе,

Пораднику й заступнику киян!

Чого се так твоє обличчє чесне

Зоряє, мов багаттє крізь туман?

Друга

Ти ж нам лицем, було, як сонце, світиш,

Як срібний місяць, сяє борода...

Чи ж то на привітаннє й не одвітиш?

Чи то ж тебе й голубити шкода?

Сагайдашний

Не голуб я вам, раріг...

Сердюки!

Беріть руїнників святого храму!

Робіте коло, судні козаки!

Та змиймо кров’ю всенародну пляму!

О стид і сором!.. О! Яка по нас

Зістанеться в ненарожденних слава?

Все оливо перед очима в нас

Обдерто у святині в Ярослава!

Те оливо неситі хижаки

Жидівству та вірменству продавали;

Тим оливом турецькі козаки

На християн під Хотином стріляли!

(Сердюки беруть Ходику й Садка, а ті їх, п’яні, цілують.)

Руїнники, мерзенні крамарі!

За вас приймали ми там смертні рани,

Щоб ви у захисті, в теплі й добрі

Сиділи по домівках ситі й п’яні!

Перва сваха

Ти ж сам, гетьмане-батеньку, дививсь,

Як люде грецьку цеглу розбирали,

Як пастухи, хто часом опізнивсь.

До Софії скотину заганяли!

Сагайдашний

Дививсь і я: бо з вами сліпував,

Но патриярх отверз козацькі очі

І все моє недбальство з’ясував.

Мов світло засвітив посеред ночі.-

Гей, розпочнімо з кривдою войну!

Поставте злюк безчесних серед кола!

Нехай за голову п’яну й дурну

Одвітить перед нами шия гола!

Случаївна

Гетьманоньку! Нехай же і моя

Шукає в тебе кривдонька защити:

Дочку твого коханця, Случая,

Неволять злюки із нелюбим жити.

Перва сваха

Повінчана, повінчана!

Друга

Тепер шкода

Пручатись!

Случаївна

Я кричала на всю церкву.

Що в матері мене ’дняла орда,

Та й повінчала нетямну вже, мертву.

Сагайдашний

Дак от яку тут волю ви взяли,

Що душите вдовицю й сиротину,

А древні святопам’ятні церкви

Пообертали в гидосну руїну!

Гей, судді вічові! Кладіть меча

Та возову важницю серед кола!

Судіть Садка й Ходику-дукача,

Нехай одвітить їх шияка гола!

Жіноцтво гуртом тиснеться в вічове коло.

Перва сваха

Та що се батьку? Де се так було.

Щоб із весілля справить похорони?

Тобі наш город не глухе село.

Без прав і звичаїв, без оборони.

Друга

А перве наше право - горілки,

Пива, меди солодкі та музики...

Як підоп’ють вродливі жіночки,

Дак танцюватимуть і чоловіки.

Перва

Та ще й про короля не забувай:¹⁷

Ходика з королем запанібрата.

Тепер не знайдеш на ввесь польський край

Над нього воєводи й потентата.

Сагайдашний

Король над руським правом вічовим

Не має на громадськім суді волі:

Судилась наша Русь варязька з ним,

Як не сидів ще й Попель на престолі.-

Скараймо, чесні мужі, хижаків,

Як я скарав Бородавку-п'яницю:

Нехай Москва не лає козаків

Безбожними за війта-ледащицю!

Весільні музики з гуком та криком глушать військові бубни.

Перва сваха

Гей, ви, козацтво! Ми тут голова:

До нас горнітесь! Пиймо та гуляймо!

Оборонимо предківські права.

На глум старих звичаїв не подаймо!

Козацький гук

Та що се справді, батьку?.. В нас душа

Не з буряка, не з моркви, не з лопуцька!..

Тепер їй не до суднього коша:

Вона свого бажає; се річ людська!

Друга з іншими

Го-го! З-за суддів ринуть козаки...

Хуртовина весільна закрутилась...

Гуляймо на здоров'є, жіночки!..

Ще сила-власть про нас не народилась!

Перва з іншими

Го-го! І стяг гетьманський з бунчуком

В весільній завертівся завірюсі...

Гей, хто родився вольним козаком,

За волю стій і на воді, й на суші!

Друга з іншими

Гуляймо, пиймо, лиймо через край!..

Нехай киян Москва не докоряє...

Ми не безбожні: на землі в нас рай

І багатир, і голодранець знає!..

Перва

Не схилиться козацька голова

Ні перед князем, ні перед гетьманом!

У нас про всіх однакові права:

Ми судимось громадським трибуналом!

Друга

І судимось, і любимось... Гуляй,

Преславне військо наше запорозьке!

Про тебе наготовило тут рай

Палке-прихильне серденько жіноцьке...

Гей, го! Гуляйте, вдані козаки!

Гей, ріжте на всі заставки, музики!..

Любітеся, вродливі жіночки,

Поки мисліте пишуть чоловіки.

Спускається завіс, а з гуку й співу робиться весільний концерт.

СЦЕНА ТРЕТЯ

Ніч над святою Софією.

За сценою торохтить коляска; чути зупин коней. Увіходять Адам Кисіль¹⁸ та Лавро Древинський.¹⁹

Кисіль

Ну, слава ж Богу, що хоч уночі

До Києва добрались мановцями!

Древинський

Коли б же то знайти в гетьмана суд

Над сими хижаками низовцями!

Кисіль

Чи знайдемо в гетьмана той чернецький.

Вічовий, коповий, громадський суд,-

Коли ж підвоєводієм Хмелецький,

Дак якось та вгамуємо паскуд.

Древинський

Мені Замойського підвоєводій

Приятель, кум і сват; одна біда.

Що аріанець: то про нього злодій

Буває й прав. На те, мовляв, орда...

Кисіль

Мов помелом добуток позмітали;

Стоять самітні по полю плуги,

А ратаї й чересла, й батоги

З журби кабашницям позаставляли.

Древинський

Се ще півлиха: ціле лихо в тім,

Що з глузду зсунулась мужва зовсім.

З хотинцями свитки позаставляла,

І купами в козацтво повстрявала.

Кисіль

Бо розгулялись наші козаки

В Волощині і в нас по добрах панських;

А тут іще й Ахію біс приніс,

Нового Митрика²⁰ стрательців лядських.

На Чорне море зве гультяїв сатана,

Мов вороннє на в’їдище, війна,

А в нас плуги травою заростають,

По нивах бодяки, мов гай, буяють...

Якщо не врадимо й тепер судом

Вічовим, коповим чи воєводським,

Дак із рухомим прийдеться добром

Шукати захисту під правом польським...

Древинський

Під Польщу й я з тобою нахилюсь;

Нехай рятує нас хоч і Москва.

Я знаю тільки те, що нашу Русь

Якась чужа порадить голова...

О Гостомисле!²¹ Ти б тепер не чухав

Потилиці, де взяти князя нам,

Щоб і безсилок, і потужний слухав:

Завидую, мосьпане, москалям!

Кисіль

Шкода, що я в унію встряв!.. Бо мусив

Устряти... Ні поляк тепер, ні русин...

«Недоляшок»! - гукають козаки.

«Недовірок»! - шепочуть поляки.

Та хто ж сього нещастя сподівався,

Щоб Януш-князь із світом попрощався?²²

Я мав би держави на міліон...

О панське слово! Ти - зрадливий сон!

Древинський

Свєнтолдича втеряти Русі шкода.

Вертайсь!.. З кальвінами своїми люде.

Допевнимось у короля, що буде

В нас і з твердого той же воєвода.

Кисіль

Побачу...

Древинський

(зляканий)

Глянь, мосьпане, в те вікно!

Кисіль

В яке?

Древинський

На хорах... Що се за морока?

Кисіль

А, справді, мов ліхтар блищить воно!

Древинський

Туди не злізти...

Кисіль

Від землі високо...

Фортецями були старі церкви.

Руїна ся пустує вже століття.

Розказують про неї нам діди.

Що запустіла ще за лихоліття.²³

Древинський

Та й двері ж бо, неначе колоддєм.

Завалено стовпами-мармурами.

Кисіль

Се так вбезпечено від скотарів...

Древинський

Да як же світиться!

Кисіль

Дух свят із нами.

Древинський

Чого ти затрусивсь?

Кисіль

(пошептом)

Чи не мерці

На Божий суд з живими повставали?

Древинський

Се, може, справді наші панотці,

Що про унію зроду не чували...

Кисіль

Ух, страшно!..

Може, і Свєнтолд Кисіль

Устав із-під руйновища²⁴ між ними…

Древинський

(охрестившись)

А киш, маро! А киш!.. Амінь! Амінь!

Кисіль

Лежи собі в землі! Впокійся со святими!

Древинський

Навколішки! Молімось!

Кисіль

О свята

Премудросте Господня! Вразуми нас!

Отверзи праведні твої врата!

О Ярославе Мудрий! Просвіти нас

Тим сяєвом, що сяє і вночі!

Не покарай нас лядськими гріхами!

Дай ізнайти загублені ключі

Від розуміння руського!

Древинський

З ляхами

Потуманіли й ми, преславна Русь.

Кисіль

Свєнтолдич... Я Свєнтолдові і в слуги,

І в гридні, і в конюші не годжусь.

О! Каюся тепер, стяжатель недолугий!

Древинський

Га! Глянь, уже не світиться вікно!

Кисіль

Не світиться... У церкві темно,

Як в серці в мене, в серці і в умі...

Древинський

Да чи й світилося лишень воно?

Кисіль

І темно, й сумно, як в кромішній тьмі...

Древинський

Се, мабуть, привиддє.

Кисіль

Що ти сказав?

Древинський

Се, може, тільки прообразуваннє

Грядущого Господь нам показав,

Да збудеться душ вірних віщуваннє.

Кисіль

Яке?

Древинський

Колись так, може, засіяє

Благочестива віра з-під руїн,

І можновладним паном буде в краї

Над усіма ляхами киянин.

Кисіль

Чудне промовив слово ти, да й любо

Так думати... Но звідкіля ти взяв,

Щоб над ляхами необачний русин,

Як можновладний пан, запанував?

Древинський

В ляхів, мій друже, віра не з живого

Істочника правдивості взялась,

А з дуросвітщини Отця святого,

Що надає йому Господню вдасть.

Ти бачиш, як вони фальшують з нами,-

Яких у нас наставляли владик:

Що між панами, ба й між козаками,

Міщанами та й мужиками крик!

А в Києві тим часом на престолі

Апостольськім возсів митрополит,

Народної святині, честі, волі,

І предківського благочестя щит;

Не знаю, що, а тільки серцем чую,

Якесь предивне правди торжество:

Не всує ж бо руїну мовчазную

Так осіяло дивне божество!

Кисіль

О правдо, правдо! Де ти і в кого ти?

І хто тобою перед Богом свят?

Тебе шукали й кесарські когорти,

Питав про тебе в В’язника Пілат...²⁵

І наші козаки, і наше панство

Клопочуться про тебе день у день,-

Клопочуться, та й рідне християнство

Вирубують за Божу правду в пень...

Рушаймо лиш до замку, пане-брате,

Поки козацтво безголове спить:

Тепер воно бідою черевате,

І серце в нього, мов смола, кипить.

Древинський

Кипить і докипиться до сліпої

За правду перекривджену войни

Та за зневагу совісті людської,

За руханнє святої старини.

Тогді в усобицях поникне сила.

Що нахиляла Русь тверду під Рим,

Вельможне панство пожере могила,

І лядська слава щезне, яко дим.

Кисіль

Се ти од свата й кума так натхнувся?

Не вірує в пророки він, а сон

Йому страшний Єзекіїлів сниться...²⁶

Ім’я його видінням - легіон.

То бачить - чотирма шляхами рине

Господень гнів, летюча татарва.

То під руїнами шляхетство гине,

А на руїнах п’янствує мужва,

То москалева лапа загребуща

Під себе підгортає край, наш рай,

І меркне слава наша невмируща,

І нас новий бентежить Наливай...

Нехай! А ми на Господа вповаймо

І, поки живі, про живе гадаймо.

Чути кобзу й спів.

Древинський

Га! Кобза й пісня!.. Ще не полягало

Козацтво по шинках та кабаках,

Рушаймо, щоб воно нас не спіткало

П’яне та не вчепилось, як реп’ях!

Кисіль

Ні, се не п’яний, друже мій, співає:

До струн виразно гласом примовляє...

Та й слово гарне! Слухай! В нас воно

Впосліджувати й польське почало.

За сценою.

Ой по моречку та глибокому,

По Босфорочку та й широкому,

Ой пливе судно та й одним одно,-

З кипарису боки, а з кедрини дно...

Древинський

Так, так! Він славить українку,

Чи все одно - героя Случая,

Що з райзами відняв колись русинку

В потужного турецького царя.

За сценою.

А на демені та козак сидить,

Ясним соколом скрізь імлу гледить,

І він деменом круто повертає,

На лиман судном-лебедем спадає.

А в судні турчин із туркенею,

З потурначкою ще й Оксенею.

Ой цвіте ж вона, мов та квіточка,

Не закрила краси ба й наміточка...

Древинський

Так! Ще й тепер навдивовижу гарна.

Подивишся - не молодиця, панна!

За сценою

Ой сидить бранка, сидить - не гуляє,

Рушничок шовком шиє-вишиває.

Ой дивуються ж і пани, й люде,

Що кому, кому сей рушник буде?

Ой чи турчину, чи татарину,

Чи царському близькому боярину?

Ані турчину, ні татарину,

Ні царському близькому боярину.

Я бровою моргну, я бочком гляну,-

На сьому рушничку з козаком стану.

Древинський

І стала в Києві, та не вдалось

Заміжжє: в парі їм не пожилось.

Зісталась Случаїха удовою

З маленькою сиріткою-дочкою...

Ох! Є в тому щось дивне та й сумне,

Як осміхнеться доля чоловіку:

Розщедриться - і щось йому страшне

Готує... Так і жди, що вбавить віку...

Хто се?.. Та се ж і є сам наш суддя!

Ходу його й крізь темряву я бачу...

Таку ходу в однім Жовковськім я

Помітив - і таку лицарську вдачу...

Увіходить Степан Хмелецький з підвоєводським поштом

Хмелецький

Чолом, сватуню та Киселю-пане!

Древинський

Чолом тобі!..

Кисіль

Й рукою, наш гетьмане!

Хмелецький

Чи й ви шукаєте?

Древинський

Кого?

Кисіль

Ми тут

Не більше двадцяти, чи що, минут.

Хмелецький

Дак ще не знаєте?.. Я сам недавно

До Києва з-під Корсуня прибув

З мембраном панським... Чинять самоправно

Таке, що й сатана в аду не чув.

Кисіль

З яким мембраном?

Хмелецький

Пан мій, воєвода,

Годованку свою додому відпустив,

І склалась панночці така пригода.

Що він з жалю й гніва ні мертв, ні жив.

Голублячи сирітку й удовицю

За віру й ревну службу Случая,

Оддав їм пан варязьку кам’яницю

З землею з-під Абрамка-рандаря,-

І се в Ходики серце запалало

На ті крамні комори, на той дар...

Скарбів йому довіку буде мало...

За сина силоміць сирітку взяв...

(Стиха.)

О серце! Одному ти поступилось

І затаїло жар свій огняний...

Древинський

Мій пане-свате! Що тобі зробилось?

Чого хитаєшся, немов п’яний?

Хмелецький

Се в мене так буває... Та й проходить.

Древинський

За сина силоміць?.. Бач, як нам шкодить

Острозька справа князя Василя!

Перевелась уся його сім’я,²⁷

А шарпаннє неправедне худоби

Не переводиться. Дрібні особи

Під небеса магнатами ростуть,-

Що й королеві грішми шию гнуть.

Хмелецький

(вернувшись до себе)

Приятелю! Не забувай, що я слугою

На ноги у князів Острозьких знявсь:

Не личило б тобі передо мною

Ясити, що чинив старий мій князь.

Кисіль

Хороша, пане, мова! Наче чую

Свєнтолда прапращурівський се глас.

Хмелецький

Про ту вдовицю славну та й гіркую

Кобзарський спів не замовкає в нас...

Немов на полом’є линув олію

Мій чура, як у струни задзвонив:

Її душі одраду і надію.

Її голубку шуляк підхопив!..

О помсто!.. Но тепер вони в утьоках.

Тепер я й помсту мушу занедбать,

І в Києві й за Києвом шукать,

Щоб не тривожився мій пан сердека...

Кисіль

Сердека... Знаю. Чуткою земля,

Мовляли, повниться: чував і я.

Журбою повні й золоті чертоги:

Повзе вона й через царські пороги.

Чи правда, що живе не дома він,

А в замку десь нагірному старому?

Хмелецький

Не вам се відать, любий пане мій,

А Богу всевидющому, святому.

Древинський

О Боже ж правий! До чого дійшло!

Хмелецький

(перебиваючи)

Ще й гірше їм назустріч горе йшло,

Коли б їм доля пагубу судила.

Но Случаїха - над людей людина:

Вона себе з Турещини огнем.

Вона дочку желізом слобонила.

Як у ложницю молоду вели,

В руках у них блиснули кинджали.

П’яна громада врозтіч повтікала,

З дочкою мати, як у воду впала.

Потужний дух! У нас таких жінок

Не вміють по заслузі шанувати...

Кисіль

Куди ж мосьпане, думаєш, удвох

Од зляканих втекла з дочкою мати?

Хмелецький

Мені донесено: хтось бачив світ

У звалищах круг Софії святої.

Древинський

У звалищах?

Кисіль

Ні, пане: світ світивсь

Чудовно з церкви, з темряви густої.

Хмелецький

Світивсь? Ви бачили?

Кисіль

Се певна річ,

Що в церкві душі праведні витають...

Хмелецький

Ви бачили?

Кисіль

І віри торжество

Старої над новою возвіщають.

Хмелецький

Гаразд!

Древинський

(до Киселя)

Не говори про се йому:

Всі чудеса - химерна річ про нього.

Хмелецький

Се правда, і тверезому уму

Шукати треба ходу потайного.

Знайшов був я колись, да нехотів

Дороги в церкву черні показати

На обдираннє муру... Се ж туди

Втекла од весільчан з дочкою мати!

Виходить, сказавши свойму пошту кивом, щоб вийшов собі геть; Знов під кобзу той же спів; потім стихає й стихає.

Кисіль

Людина щира, тільки все земне

Над божественні речі прикладає...

Мій любий друже! Жаль тяжкий мене

Після чудовного видіння розбирає...

(Дзвін.)

Га! Вже до утрені митрополит

(охрестившись)

В золотоверхому Михайлі дзвонить.²⁸

Се в нас єдиний благочестя щит;

Се міч духовний, що нас оборонить...

Ходімо, друже, поклонюсь йому,

Нехай із мене те унітство здийме,

Нехай іздийме з розуму туму

І в руську сім’ю відщепенця прийме...

Не забувай же слова, що мовляв:

«Свєнтолдича втеряти Русі шкода».

Якмога допевняйсь у короля,

Щоб із твердого вийшов воєвода.

Древинський

Про нас твердих, ще більше, ніж ми самі,

Кальвіни та новокрещенці дбають.

Вони ж то й наші предківські церкви

І київських владик обороняють.

За їх намовою ба й козаки

До короля й сенату суплікують.

В козацькому ж завзятті ницаки,

Костельники свою погибель чують.

Кисіль

Ходімо помолімось... А чудне

Розказують про пана воєводу:

Дітей і жінку, кажуть, проміняв

На чорні брови, на хорошу вроду.

Бичується в девоціях святих

Та бореться, мовляв, із сатаною...

Коли се правда, що недовго ждать:

Уряд його стоїть передо мною...

Ходімо помолімось, щоб ляхи

Не вельми носа вгору задирали,

І можновладницькі свої верхи

Перед твердою Руссю посхиляли.

Завіса спускається. Дзвонять у всі дзвони.

АКТ ДРУГИЙ

У спустошеній церкві святої Софії.

СЦЕНА ПЕРВА

Увіходить Tripus з із ліхтарем.

Tripus

Предвічний духу мудрості й любови!

Подай мені всевладну силу мови!

Ти над всіма властьми настановив

Намісника своєї сили й власти,

І посох дав йому, і повелів

Усі народи, як отару, пасти.

Я, недостойний у святого й ногу

Устами грішними облобизать,

Молюсь всєвладнику, земному Богу,

Нехай зіллє й на мене благодать -

Гріхи й переступи людські прощать.

Нехай із уст і в мене слово ллється

Всевладне вірою, потужно-громове,

Да кожне серце, як моє, заб’ється,

Да кожен розум так, як мій, живе!

Владико мук і радощів людських!

І ти блаженного владико раю!

В ім’я обох вас я в вертепах сих

Потужне і спасенне совершаю.

(Обводить мури ліхтарним світлом.)

Се перед вами древня красота

Гидкого капища лежить в руїнах.

Не фресок, не мозаїк ліпота,

Патьоки й бур’яни по мурах-стінах.

Я покрутив його заломи пишні;

Я понижив золочені верхи;

Поміж повержені стовпи велишні

Понасівав болотньої вехи.

Поплутав я у головах письменних -

Ба й споминки про руську старину.

Мов павилика світ по вікнах темних,

Мрячить їм нетям пам’ять навісну.

Хотів був і гробницю мармурову

Перепалить на вапну будинкову,

Щоб зник, мов привиддє, той Ярослав,

Що «Руську правду» - кривду написав.²⁹

Та ні! Нехай постоїть, поки хори

Органом католицьким загудуть,

І наших задумів спасенних твори

Новим життєм схизматиків натхнуть.

Тогді се буде рака чудотворна

Того, хто «Декреталії» писав³⁰ -

Хто всім поклонникам святого трону

Прощеннє у гріхах завітував.

(Ставши на Ярославовім саркофазі.)

Га, схизмо! Ти собі гніздо звила

На пишних високостях, мов орлиця,

І сягонула звідси до Карпат,

Несита пожером своїм левиця!

Ти згорда супила своє чоло,

Свої потужні Золоті ворота,³¹

Сю брону адову, щоб так було

На світі темно, як у пеклі в чорта.

Но Болеслав³² свого щербця

Пророчим робом вищербив на броні,

Щоб не сиділа Фотієва твар

На пишнім троні в золотій короні.

Зробив на схизматицькому чолі

Знак віковічний папської потуги,

І се - зруйновано і раз, і другий

Твої гидкі, невірні олтарі.

А руський твій правник і князь премудрий...

Ногами на його хрестах стою

І розум візантійський суємудрий

Анафемі погорди предаю!...

Так! Я хрести його ногами попираю.

Варяга в Ісидора³³ претворяю!..

Ха-ха-хха-хха! Ликуйте в небесах

Войцеху, Станіславе і Лойоло!

Возвеселітесь, праотці, в синах

Новим апостольства святого твором!

Злучається із Заходом Восход

Єдиностю між Божими церквами,

І візьме гору вірний наш народ

Над усіма невірними церквами...

Кринице правди, сховище ума.

Ти, Польщо, світе між народів чистий!

Да зникне в мирі єретицька тьма,

І заблищить над ним твій дух огнистий!

Увіходить Фома Замойський³⁴ у капуцинському перевдязі.

Замойський

Я первий між Замойськими вчинив

Учинок таємничий, темний, дикий...

Не піймуть віри й вороги мої,

Щоб так принизивсь панський рід великий.

Tripus

Ти первий і сим подвигом стяжав

Найвищу похвалу Замойських роду:

Зане владиці вірних підослав

Під нозі київського воєводу:

В сандалії апостольські вложив

Привичні до сап’янців панські ноги

І капуцинським вервієм обвив

Смирення шату, кобеняк убогий.

Замойський

А дух мій... о!

Tripus

Твій дух себе предав

У благодатні руці з грішним тілом...

Замойський

Бужинський! Лучче б я тебе не знав...

Tripus

Дак був би словом невіглас і ділом.

Замойський

Ти чисту, добру, молодецьку кров

Запалював диявольським шептаннєм,

Осміював надплотськую любов,

Сповняв мене, мов полом’єм, жаданнєм.

Я під твоїм натхненнєм чесний шлюб

Зробив безчесним: бо дитину панську

Занапастив, мов турчин-самолюб,-

Я їй послав постіль магометанську.

Tripus

Та й народив із неї два сини

І приложив багатство до багатства;

А те, що чесним шлюбом звеш, покинь

На вбогий пай шляхетського простацтва.

Замойський

Ні попе! Я моїм синам чужий.

Великі ж добра щастя не приносять...

Відкрились очі на ввесь побут мій:

Тепер мене страшенні думки зносять.

Я зневажав душевну красоту:

Любив жіноче тіло, а не душу...

За лакомство нещасне й сліпоту

Приймати в серці вічні, муки мушу.

Бо турчином-поганцем пробував

І турчином безсердим одружився.

Про добра, про пиху й розкоші дбав,

Як під вінцем одну любить божився.

Одну... Як пізно! І за се мене

Господь любовною стрілою влучив:

Безумство помисли мої жене,

Мов завірюха порохи летючі:

Бужинський! Де я, що я і чого

Від тебе в сій руїні допевняюсь?

Tripus

Того, чим я, немов царським вінком.

Між потентатами землі пишаюсь.

Ти грішен тільки тілом, духом свят;

Я ж відпущу тобі гріхи й грядущі.

В руках у мене й Божий рай, і ад,

Під мене хиляться і добрі, й злющі.

Схились і ти, мій пане: бо признав

Безгрішного в мені, що миром править.

Як світ од світу, він мене послав

Туди, де схизма Вишнього безславить.

Дивись, який окраєць козаки

Недавно від Москви одшматували.

Хвала вам, вічна слава, поляки,

Що схизмою ви схизму воювали!

А діло се моє. Се я зробив,

Що Руссю Русь ви били-пліндрували

І турків тим же козаком дурним

З-під Хотина,³⁵ мов череду, прогнали...

Тим козаком, що в серці носить ад,

Тим людожерним звіром безголовим,

Здобудемо безбожний Цареград

І на Москві свій присуд постановим.

А посідлавши лютих мусульман

І загнуздавши фурію московську,

На всіх єретиків і на поган

Розпростремо долоню римсько-польську.

Коли ж не Божим словом, то мечем

Апостольським премудрості докажем;

А витупиться меч, тоді огнем

Питання віри на землі розв’яжем.

У Польщі буде тіло, в Римі - дух,

Справдиться писане в Новім Завіті:

Єдине стадо вірних і єдин пастух³⁶

Постануть на всьому широкім світі.

В цім подвизі найповажніший пай

Тобі, мій пане, Tripus наготовив...

Замойський

О! Де мій розум, де мій тихий рай?

Tripus

Спасенне слово, пане мій, промовив!

Згадай, як ми прославлені царства

Об’їздили з ліхтарним світом віри;

Як під твоє познаннє Божества

Підходили німецькі безувіри;

Як хитрих розкусив єси британ;

Як і в Парижі взнав, чого що стоїть;

Як прямував до римських християн,

Щоб совісті турботи заспокоїть.

І перед папою важенний хрест

По стогнах босоніж, у власяниці

Ти ніс і здивував народ увесь

Христового намісника столиці.

І, сповідаючись у єзуїт,

В таємних плямах плоті признавався.

Мов грішна Мигдалина, сльози лив,

Мов праведний Лойола, бичувався.

Тогді вернув єси твій тихий рай,

Твою спокоєну від муки совість,

І умилила рідний польський край

Твоїх діяній християнська повість.

Тепер тебе почав тягчити гріх,

Що ложе слав жоні магометанське...

Химерна думка! Ти женивсь про те,

Щоб не порвалося потомство панське,

І маєш два сини, і се Господь

Тобі прощення знак ниспосилає...

Замойський

Чого ж мене безрозумна любов,

Мов полом’є пекельне, пожирає?

Tripus

Дивись, ось indulgentia³⁷ про се

Замойському Фомі на час грядущий.

Я знав, що мусиш якось пригасить

У тілі і в душі огонь жерущий.

Чи сьому б заповідь єси зламав,

Чи й примус до перелюбу прибавив,-

Святий отець на все свій призвіл дав

І від гріхів тяжких тебе ізбавив.

Замойський

Я? Примус?.. О! Хоч би в мене була

Всіх королів потуга за плечима,-

Я б і тогді на неї позирав

Шаноби боязливої очима!

Tripus

Так, пане! Сам собі придбав єси

Мороку, заразившись ідеалом

Жіноцької свободної душі.

Ламання установ святих началом:

Науки визволені обратив

На просвіту козачки Случаївни

І в серці своєвольному таїв

Любовний культ, Создателю противний.

Забув, що мати Случаївни чар

В Турещині від магика навчилась,

І чарами, посеред яничар,

З гаремної неволі слобонилась

Се ж і твою, мій пане любий, кров

Проклята відюха причарувала:

Тобі у серце до дочки любов

Перелюбну й безрозумну вливала.

Хотів тебе я з нею розлучить,

І ти оддав її був за Ходику,

Но Случаїха тирличем своїм

На тебе навела печаль велику.

Не я тебе прикликав тайкома:

Я не хотів до того допустити.

Щоб люде бачили, як пан Фома

Та буде птахом степовим летіти..

Бувало ба й таке з відьомських чар:

Господь-бо всякий попуск попускає.

Як за буяннє гордого ума

Безумієм розумників карає.

Замойський

О! Я пред Господом хилюсь умом!

Tripus

Хились і перед тим, хто заступає

Господнє місце на землі...

Замойський

О, знов

Нехай мене бичем своїм карає!

Tripus

Не бич в руках його про наготу,

Єлей на рани совісті, мій пане;

Хились під власть його благу, святу,

І тихий рай про тебе знов настане.

Замойський

Хилюсь; віщай!

Tripus

Знай, рабе Божества

Земного, під короною тройною:

Про тебе буду я в моїх словах

Його словес луною голосною.

Не довіряй любовному огню,

Що він пречистим полом’єм палає:

Се похоть ока, і в чергу свою

Вона, як і тілесна, погасає.

Диявол розжигає серце нам,

Щоб засліпити розум наш видющий,

А церква, давши дозвіл свій гріхам,

Вгашає ним той пламень проклятущий.

Внемли ж і знай. Чудовище гріха,

Знаряддє духа тьми, вознепщувало

Тебе в смолі пекельній утопить

І положило вже тому начало.

Дивись, до Києва ти крадькома,

Перевдягом, серед ночі мандруєш;

Твій розум обняла гріховна тьма;

Мов грішна тінь в чистилищі, сумуєш.

Чого?

Замойський

О! Не питай!

Tripus

Чужій жоні

Ти хочеш обожання жертву жерти,

Припасти їй, мов ідолу, до ніг

І вірним псом її сконати-вмерти.

Замойський

Малюєш псом мене ти, яко друг...

Нехай я й пес, аби вона сіяла

Передо мною і в мій хирний дух

Високі мислі й почуття вливала.

Tripus

Соромся, сине Яна!.. Я тобі

На іграшку віддам сю схизматичку.

Як оддають на іграшку дітві

Нікчемну про людський ужиток птичку.

Замойський

Бужинський, попе, зваж свої слова...

Tripus

Замойський, пане! Де свій ум дівав?

Таких, як я, у церкви міліон,

І кожен з нас подужає Самсона.³⁸

Тебе чортячий вхопить легіон,

А надо мною заблищить корона!

Не сам собою слово рек єси,

Сатанаїл тобою се говорить,

А та, що слухають її біси,

Тебе своїм сліпим знаряддєм творить.

Но відьма підневолена мені...

Ходику я не допустив до панни,

Втекла з ложниці, і тепер її

Шукає поночі ввесь Київ п’яний.

Замойський

Що ти сказав? Чи справді ж бо втекла?

Tripus

Не давши й доторкнутися до себе!

Я сам і втечище їй показав,

Готовлячи на іграшку про тебе.

Замойський

О! Дай мені... Молю, не муч мене,

Дай тільки слово їй одно промовить!

Tripus

Тепер не буде вже дівча дурне

Твоїм словам і вчинкам прекословить.

Бери її, мов плохе пташеня,

Вези в дуброви до старого замку,

Де про дітей і жінку забував,

Доводячи до розуму коханку...

Довів до розуму; тепер вона

Поспіла... Новий Торквемада,

Я сотворю таке, що й сатана.

Облизуючись, вискочить із ада...

Уже Ходика божиться з Садком,

Що їх огнем Оксеня посліпила,

І, як себе саму з турецьким каюком,

Так і дочку від мужа слобонила.

Зміркуй: що лучче їй, чи згинуть на кострі,

Чи панську вдовольнить любов гарячу?..

Ти слухаєш таке, мов уві сні,

Я ж все, що є, було і буде, бачу…

Замойський

Бужинський, ти - пекельний Цербер-пес,

Гавкуща пелька зла, що настигає

Людину в омряці і світ небес

Єхидними речами затемняє.

Tripus

Замойський, ти мою д собі любов

Тогді без божевілля оцінуєш.

Як огняну огнем утихомириш кров

І в серці... хха-хха!.. пустоту почуєш.

Я покажу тобі химерний рай.

Ти хутко з пеклом сам його зрівняєш...

Ось їх аж дві тобі; сам вибирай,

Голубку чи сову... Сам розум маєш...

Дивись!

СЦЕНА ДРУГА

Там же таки.

Увіходить Случаїха з Случаївною.

Случаїха

Я чула все, гірка «сова»,

І бачу, що таке пан воєвода...

На те козачка я, на те вдова.

Щоб знала, що воно - біда-пригода...

Спасибі, ти нас бідних захистив.

Дав нам дознати любого впокою.

Була я певна, що звікую вік

Без нужди і зневаги за дочкою.

Да чи на те ж озвавсь опікуном

І чи на те увів її в науку.

Щоб запечатаним своїм листом

Оддать Ходиці нас на ганьбу й муку?

Хіба на те твій славний астролог

Водив обох нас попід небесами,

І чарував небесний нас чертог

Поезії своєї чудесами?..

Тепер в руках ми в Трипуса твого.

Порадника єхидного й злоріки.

Він з пекла вирятував нас того

І хоче потопить в багні навіки.

Скажи мені, хто се: чи чоловік,

Чи сам диявол в образі людському?

І що тебе в руїну привело

В такому разі, в образі чужому?

Tripus

Кажи їй правду, пане, не таї

Свого гріха і каяття страшного…

Ні! Ти вже очі в чарах затопив,

Не бачиш і не чуєш більш нічого!..

О сороме! Коліна приклонив

Перед козачкою пан воєвода!..

Не здержить, мабуть, любосних гріхів

Забаламучена умом природа.

Замойський

(до Случаївни)

Ти знаєш, хто я: з предку-віку пан,

І се - навколішках перед тобою!..

Знемігся, зтуманів, поник, упав:

Не видержав мій розум з серцем бою.

(Знявшись.)

Моє коханнє! Зглянься, не дивись,

Що я жонатий і двох діток маю.

Так, як тебе, й мене скрутив сей світ,

І так, як ти, я марно погибаю.

Ходика, шлюб твій... Се все сатана.

Мене у безум кинувши, сподіяв...

Но я зорну з погибельного дна:

Ще він останнього нам зла не заподіяв...

Прийми мою неділену любов,

Моє незнане ще нікому серце!..

До каплі виточу за тебе кров...

Нехай з обох нас ворог не сміється,-

Той лютий ворог, що нема йому

Ні наситу всевладництвом, ні впину,-

Той хижий ворог, що в цьому храму

Зробив із ліпоти гидку руїну!..

Tripus

Войцеху і Лойоло!

Молиться.

Случаївна

Пане мій!

І любий друже серця мовчазного!

Я за твої даяння дорогі

Сім’ї твоїй не заподію злого.

Случаїха

Благословен той час, як я царя

Турецького зневажила-одвергла!

Султанства-панства не схотіла я

І насміялась із царського берла...

Дочка моя по матері пішла,-

Байдуже їй і панство, і багатство:

Звичаїв чесних, доброго ума

Не проміняє і на ціле царство!

Замойський

(до Случаївни)

Я роду руського, і мій отець

Із русина в латинця обернувся.

Вернусь до предків, храм преславний сей

Зукрашу і з тобою одружуся!

Покину католицький рід і плід...

Tripus

О Фотіє, пекельний душохвате!

Ні, ти сього не втнеш!..

Замойський

І дам обіт

У Києві ввесь вік мій звікувати!

Ваш патріарх принаджував мене.

Доволі з ним я міркував про церкву.

Байде мені латинське прокляттє,

Як прийме він покути щедру жертву…

Tripus

Анафема!

Замойський

(до Случаївни)

Об Лютера уже давно

Розбилась блискавиця ватіканська...

Чи Рим, чи Цареград, це все одно,

Аби була ти щира християнка.

Кохане серце!

Tripus

О! В проклятий час

Тебе зробив я з пана капуцином!..

Та ні! Мене не одоліє враг

Я з тебе клин сей іншим виб’ю клином.

Случаївна

Алхімік, астролог, мій пане, твій,

Наставник мій і щирий наш порадник,

Пророкував мені кінець близький...

Замойський

Дак не порадник він, а ниций зрадник!

Нехай же йде з старого замку пріч,

Щоб не псував надій твоїх коханих,

Щоб ти не слухала річей пустих,

Не знала гороскопів окаянних!

А ти, мого друзяки Случая

Достойна вдово! Не дивуйся мною.

Те знає Бог один, як тяжко я

Боровсь умом із римським сатаною.-

(До Трипуса.)

Геть, римський сатано!

Tripus

Безумна річ!

Замойський

Геть із очей моїх ти, духу злющий!

(Вихопивши кинджала.)

Tripus

Зійду з очей твоїх, та не з душі:

Провиджу ясно ввесь твій вік грядущий.

Не бунтоватимеш! Тепер гріши,

Лукавий рабе божества земного.

Ходив єси по Риму босоніж,-

Благатимеш ізнов отця святого!

Виходить.

Случаївна

Страшний мені сей Tripus, о, страшний...

Він з пельки тих кострів огонь ригає,

Що ними папа трон кривавий свій,

Своє владицтво люте прославляє.

Замойський

Воскресне правди Бог, і розточаться.

Почезнуть, яко дим, вразі Його!..

Нехай єхидні праведних бояться,

Нехай лякаються гріха свого!

(Хилиться.)

Случаївна

Ой мамо! Що се?

Случаїха

Паноньку ж мій, пане!

Замойський

(у нетямі)

Ніколи серце се не перестане...

Де я?.. Усе зруйновано... Хто ж ви?

Се ви стовпи крушили мармурові?..

Вікно, вікно!.. Геть шум із голови!

Нехай кругом шумлять мої дуброви.

Падає.

Вертається Tripus.

Tripus

Я знав, що буде щось із ним таке...

Пости й бдіння не миряться з запалом...

Ще добре, що в причині на мене

Не кинувсь божевільний із кинджалом.-

(Увіходять маски.)

Беріть, несіть. Карета із жезлом

Апостольським, з тіарою й ключами

Певніше, ніж усякий панський дом,

Поможе розминутись із драбами.

А Сагайдашний повелів своїм,

Щоб на шляху сутану шанували,

Коли бажають, щоб і в них ляхи

Борецького та інших не займали.

(Стиха.)

Готове в мене все: передузнав,

Що буде й як,- і се крилі йому.

Крилі хисткі, мов голубині, дав

Смятенному тяжким гріхом уму.-

(Маски тиснуться до Замойського.)

Беріте й панську забавку. Вона

За ніч, за дві приспить його коханнє,

Мов та тетьоха сонна-навісна

Дитину під небачне колиханнє.

Случаїха

(вихопивши з дочкою кинджала)

Ні, ми живими в руки не дамось

Антихристу в руїні православній!

О Господи! Прости, що зіллємо

Людською кров’ю дом твій стародавній.

Tripus

Шкода відбрикуватись!.. Не бабам

Із хлопського народу появити

Лукрецію...³⁹ Ми вправимо гамулець вам...

СЦЕНА ТРЕТЯ

Там же таки в церкві.

Увіходить Степан Хмелецький з двома факелами.

Хмелецький

О пагубо шляхетства, єзуїти!

О куколю проклятий духа тьми!

Де ви взялись, і що се ви чинити

Задумали у церкві, як в тюрмі?

Tripus

Невіро! Ти, скаженний духу мрака!

Як ти напав на слід наш потайний!

Ти, що гарчиш і брешеш, мов собака,

Юртуєш розум панський навісний!

Се ти зробив, що пан твій горопаха

Напився чар свободного ума,-

Що обняла його серед проклятих

Наук тих визволених вічна тьма!

Случаїха

О Боже! Се ж послав ти нам рятунок!

Случаївна

О Всемогущий! Ти се повелів.

Щоб він почув душею наш фрасунок

І крильми янгольськими прилетів!

Tripus

Цілуйсь тепер з козачками-відьмами,

Що вкупі з тим алхіміком учив

Орудувать пекельними огнями

І, мов дітей, лякати лавників!

Втішайся, тільки не показуй носа

Там, де на торжищах горять костри,

Де єретицтво судить браття боса,

Зробивши тюрмами монастирі!

Хмелецький

А тут мій суд над вами, злодіяки,

Півночні драби, тайні ледарі!

Гей, станьте одвір, щоб лихі собаки

Не повтікали, мов ті вампирі!

Tripus

Не нам втікати. Постріл ватіканський

Нежданно вдарив... Позирни, байло!

Ударив громом, і, мов кедр ліванський.

До серця розколовсь. Хвала, Петро й Павло!

Хвала! На поміч ви мені з’явились,

І сильний впав передо мною в прах!..

Хмелецький

О горе! Панський облик... Закотились

Під лоба мертві очі... На висках

Піт виступив; німі вуста скривились.

Tripus

Анафема! О троне правоправний!

Ликуй, ликуй!

Хмелецький

Мовчи, єхидо! Геть!

Tripus

Ти геть, невіро клятий, окаянний!

Тепер в моїх руках життя його і смерть! -

Замойський!

Замойський

(мляво)

Чую.

Tripus

Іменем Христа

І пастиря всіх вірних у вселенній,

Велю: прийми на рамена хреста

І кайся знов у вереті злиденній...

Чуєш?

Замойський

Чую!

Tripus

Встань і проклени

Спокусницю!

Замойський

Клену!

Tripus

І ту науку.

Що в грішний мир прийшла від сатани,

На вічну розуму і серцю муку!

Замойський

Клену!

Tripus

Анафема єретикам

І схизмі, і цій ветхій синагозі,

І Сагайдашному, і козакам!

Замойський

Анафема!

Tripus

Надія наша в Бозі

Та в царственнім наміснику Христа!

Замойський

Христа.

Tripus

Устань, як Лазар із могили,

Воскресла серця й духа чистота,-

Воскресли і твої тілесні сили!

Виводить з масками Замойського під руки.

Случаїха

Спасителю ти наш! О, чим же ми

Заплатимо тобі?

Хмелецький

Вже й заплатили:

Мені ви світ одрадосним зробили.

Я - круглий сирота серед панів,

Серед моєї братті, русинів,

Серед моїх прихильників, ляхів,

Серед славетників і козаків.

Я - круглий сирота між лютеран,

Кальвін, новохрещенців, аріян.

Латинців, візантійців-християн,

Лицьованих навиворіт поган.

І тільки ви мені родина кревна.

Ви да апостол праведний Христа,

Наставник наш, людина щира, певна:

Між вами тілько я й не сирота.

Случаїха

Мій соколе ясний! Яким же робом

Така над нами склалася біда?

Хмелецький

Паньматко люба! І мене, й старого

Про всячину розпитувати шкода...

Обоє ми давно вже тайну знали

Найкращого з просвічених панів.

Ми бачили, як у тяжкій печалі

Він пільгу обрісти собі хотів;

Як серце він, од юності голодне,

Коханнєм незкостеленим кормив,

І чувство вольне, чисте, благородне,

Мов гріх нелюдський, від людей таїв...

Знав тайну панську й єзуїт єхидний,

Проява політичного ума,

І вимудрив таке сей біс безстидний,

Що в нас і назвища йому нема.

Я бачу, що недармо астролога

Із вами пан до Києва послав;

Була в душі його тяжка тривога.

Як вас в опіку крамарям оддав…

Случаїха

В опіку?

Хмелецький

Так... і... їй знайти дружину

Ходиці яко війту наказав.

І, возвишаючи твою дитину.

Нову їй донативу обіцяв...

Так до всіх нас, в Лойолинськім обозі,

Прицілювавсь єхидний сатана...

Мій пан у нього був, мов у знемозі.

Серед важкого і страшного сна.

Не знав, що лист у Трипуса готовий,

І він з Ходикою вже поєднавсь,

Щоб син його, недоросток безмовний,

З освіченою панною звінчавсь...

Мене також послав слідом за вами

І дав наказ - приборкати Ходик.

В наказі, під звичайними словами,

Почув я серцем передсмертний крик.

Втеряли ми свого навіки пана:

Не викрутиться з єзуїтських рук.

Нема лютішого над них тирана.

Над сих безсердих релігійних злюк!

Случаївна

Де ж дітись нам? Де нам шукати правди?

Случаїха

Нема її в славетників міщан;

В їх лавників та райців менш ощади,

Ніж у всесвітніх злюк, магометан.

Хмелецький

Так, нене! І тепер найпаче,

Як п’ють із ними мертву й козаки,

І давнє право вічове⁴⁰ козаче

Опанувало й корчми, й кабаки.

Тепер і Сагайдашний притаївся

З козацтвом значним від п’яниць-нетяг,

І низько в нього до землі схилився

Прославлений, недавно гордий стяг.

Утік од них і наш дідусь на замок:

Варязька кам’яниця вже й йому

Зробилась небезпечна... Ще наш ранок

Не освітив густу народну тьму.

Я проведу вас в монастир панянський...

Случаївна

А там хіба не тьма?

Хмелецький

О, ні! Там світ

Крізь женське серце світить християнський.

Бо женське серце наш Новий Завіт

Найперше зрозуміло й возвістило...

Воно нам дух його благий відкрило...

Воно сіяє світом християнським

І там, де вічний морок боре світ,-

Де розум під переказом поганським

Затемнює євангельський завіт.

За дверима гук.

Случаївна

Ой, Боже! Що се за дверми гуде?

Случаїха

Що за дверним замком заторохтіло?

Хмелецький

Не бійтесь. Я вже знаю, хто се йде.-

Боржій виходьте, друзі, з факелами! -

Гаси, паньматко люба, свій ліхтар!

Ходімо! Я вас виведу ходами,

Що роблено ще за старих татар.

Виходять.

СЦЕНА ЧЕТВЕРТА

Там же таки в церкві.

Розчиняються двері. Ввіходить Петро Сагайдашний з почтом під факелами й бунчуками; в руці гетьманська булава.

Один з почту

О Господи! Чого ж воно світилось!

В руїні мовчазній усюди тьма!

Другий

І сліду людського, щоб тут що крилось

Або куйовдилось, ніже нема!

Третій

Мене взяв острах...

Четвертий

Ні! Се прорицаннє,

Що світ спасення світить з неба нам...

Пʼятий

Минулось панське в краї пануваннє!

Шостий

Тут панувати тільки козакам!

Сагайдашний

О Боже руської землі! «Язиці

Прийдоша в достояніє Твоє!»

Зробили з ним, що є найгидше в світі,

Що найпоганше в грішнім мирі є!

Святий твій храм руїною окрили,

Князьку будівлю обернули в хлів,

Престоли й жертовники посквернили,-

Скарай же наших лютих ворогів!..

Воскресни, Мудрий князю Ярославе

В наслідниках варязьких, козаках!

Навчи потомків, як старої слави

Здобути Русі на нових ляхах!

Доволі ми за Польщу воювали

І добру кров за ледарів лили:

Ляхи панів од нас поодвертали.

Священиків до злиднів довели...

Товариші-брати! Недовго буду

Посеред вас держати булаву:

Скарав мене Всевишній, мов Іуду,

Що бив з ляхами на братів - Москву.

Прошу й благаю: не подайте брата

Чортяці на поталу та на глум:

Вставаймо на ляха, на супостата,

Берімося за древній руський ум!..

Іще, як наш перевертень Жовковський

Цецори лядським трупом не встилав,

Одинця з козаками цар московський

Медами й соболями шанував.

І Грамотенко, дяк царський премудрий,⁴¹

Укинув слово між мої посли,

Щоб ми за древні православні мури

Міщанам братню руку подали.

І думою б єдиною вкріпились,

І волею в один народ зрослись,

З ляхами б за церкви наслідні бились...

З Москвою, Русь із Руссю понялись...

Гей, докіль нам з ляхами лядувати?

Найкраща се із Грамотенських дум...

Гей, нумо Русь до Русі пригортати!

Берімося за древній руський ум!

Пора! Повідкривались темні очі...

Я довго з вами, браттє, сліпував,

Та патріярх, як світло серед ночі,

Нам засвітив і правду показав.

Один з почту

Гетьмане батьку! Добре раду радиш,

Розумне слово мов з Письма береш:⁴²

Та поміркуй, до чого нас провадиш,

В яку страшенну халепу ведеш?

Сагайдашний

Я знаю, друже, на що ти наладивсь;

Боїшся черні, голих опіяк.

Другий

Так! Боїмось і мусимо боятись;

Страшніший над ляха п’яний козак.

Третій

Ти в нас, як Бог; він і тебе зневажив,

Бородавку над тебе прекладав.

Сагайдашний

А я таки голоту переважив,

Бородавці дурну макітру зняв.

Я дику дичу до войни принадив,

Зробив із неї хмару громову.

На турчина бив з нею, канонадив,

Розпуджував, мов птаство, татарву.

Четвертий

Щасливий воїне! Звіздо козацтва!

Там здобиччю ти надив козака...

Сагайдашний

І славою. Бо слава у кобзарства

Чарує й шляхтича, і мужика.

П’ятий

Сі чари, батьку, димом пощезали,

Як низовці зачули бабський дух:

Гуляючи з бабами, пропивали

Останню гульку, свиту і кожух.

І що тепер ми купкою зібрались

В старшинську раду потай гольтяпак,

Дак се того, що в Києві зістались

Тверезими одні, мов на човнах.

Прокинуться, дак зараз чорну раду

На тебе скличуть...

Сагайдашний

Ми їм не дамо

Пронюхати, про що ми потай миру

Опівночі у раді стоїмо.

Згадайте, браттє, як ми з патріархом

Святили Іова в високий сан…⁴³

Шостий

В малого дзвона тільки задзвонили:

Не знав козак, що робить пан гетьман.

Сагайдашний

Так і тепер в півношній тихій раді

Наважмось, браттє, на спасенну річ,

Нехай кленуть у преісподнім аді

І прославляють на небі сю ніч!

Хто ж з вас, брати й сини мої, сумниться,

Кого лякає з вас орда п’яна.

Хто помсти католицької боїться.

Того нехай рятує сатана!

Сьомий

Гетьмане, батьку! Боюнів між нами

Нема й не буде: знаєш добре сам,

Не сумнимось ніже! Бо перед нами

Сіяв чудовним світом древній храм...

Восьмий

Ми бачили... Ввійшли і се - порожня

Стоїть руїна: явний, певний знак,

Що встоїть Русь, паде ляхва безбожна,

І славою окриється козак.

Сагайдашний

Дак подаваймо ж перед Богом руки

Серед сих древніх предковічних стін,

Що ми на подвиги готові й муки,

Що в нас єдина дума й дух один!

Подають собі руки. Спускається завіс; з усіх боків чути по Києву дзвони.

АКТ ТРЕТІЙ

СЦЕНА ПЕРВА

Майдан перед Братським монастирем.

Оддалеки стихають, виходячи, музики, козацький гук та гопаки. Під дзвіницею стоїть, плачучи, в личаковім халатику бурсак. Мимо споквола йде підтоптаний запорожець Петро Ререпа.

Ререпа

Чого се, дурню, плачеш? Хто танцює.

Меди та горілки, як воду, ллє,

А ти зарумав очі! Таж і в тебе,

Мабуть, натура й добрий розум є.

Бурсак

Не в бурсі ясувати нам натуру:

Дрібненька каша та буйний горох

Поновлюють субіткою нам шкуру...

Гірка науки чаша... Ох-ох-ох!

Спогляне з-під дзвіниці на козацтво,

Що процвіта, мов у городі мак,

Зміркує про сумне своє бурсацтво

Та й обіллється слізьми, неборак.

Ререпа

Тю, хлопче! Се зайшов єси у хмари...

Хіба в нас мало з бурси козаків?

Плюнь на свої риторики й альвари,

Вербуй до нас убогих бурсаків!

Між нами знов царевич проявився.

Та вже не той, що бунтовав Москву.

Султанич, потай батька охрестився

І надить нас на турка й татарву.

Бурсак

Ми чули в бурсі - на якусь сваволю,

Мовляв префект, гультяйство піднялось.

Та й серце в нас невольницькою кров’ю,

Мов кип’ячем палючим, облилось:

Що люде діло чинять молодецьке,

Ми ж довбемо не знать що без кінця:

Тма, мна, здо, тло латинське, тьлю, тьля грецьке.

Не розуміючи ані словця!

Ререпа

Якого ж біса довше вам куняти

По тих чернилом збризканих лавках?

Ось козаків царевичів наказний,

Масальський князь, частує по шинках.

Втікайте з бурси: вас тепер не знайде

Ні консул, ні трибун у кабаці...

Нехай хто хоче в голову так зайде,

Як позаходили попи й ченці!

Бурсак

Чи ви ж нас приймете в козацькі чури,

В tirones,⁴⁴ як мовляють?

Ререпа

Ось іде

З музиками гурба уз ваші мури...

Від гопаків, танців земля гуде…

Он і ченці - бо ми й ченців приймаєм -

Згадали молоду старовину...

За се не гріх їм: бо ми починаєм

Із ворогом Христа святу войну.

Дак мов Давид колись перед ковчегом

Скакав та грав…⁴⁵

Надходять з музиками танцюристи.

Ченчик

Гей, го! Гуляймо всмак!

Доволі вибув послушним бентегом!

З бентега вийшов не один козак...

Ще в ченці не постригсь, не зрікся миру,

Пійду проллю за християнство кров,

А принесу в Печерське макотирю,

Тогді зачну спасати душу знов.

Другий ченчик

(співом)

Танцювала риба з раком,

А морківка з пастернаком,

А цибуля з часником,

А дівчина...

Ні! Се негожа пісня. Се диявол

Спокушує мене гидким гріхом,

Щоб я не заслужив походом раю

Та не зробивсь як слід січовиком.

З Братства вибігають на дивовижу бурсаки.

Запорожець

(з купи)

Агов, козацтво! Стіймо, схаменімось!

Чи бачте? Перед нами Божий дом...

Покаймось у гріхах та охрестімось

Животворящим і чесним хрестом!

Гей, дударі та кобзарі, мовчіте!

Гов, скрипарі! Повпинюйте смики!

Баси та бубни! Цитьте, не гудіте!

Перед Господнім домом геть шапки!

(Купа хреститься проти Братства.)

Тепер займаймо книжницьку голоту,

Що висипала з Братства в личаках.

Гонімо до Масальського на пробу,

Чи бурса знає силу в горілках?!

Другий

Заходьмо уз ділованнє к часловцям,

Щоб не влизнули дурні в монастир!

Там забивають памороки хлопцям.

Становлять догори ногами мир.

Третій

О, щоб вас, браттє, головою в жито!

Облаву розпустили на жаки;

Вони ж, мовляв, до сього торгу й пішки,

Аж трусяться пристать у козаки.

Четвертий

Дак подаваймо ж цебром оковиту!

Нехай хоч нахильця бідахи п'ють.

Скидають личакову драну свиту,

І гопака по-запорозьки б’ють!

Бурсацтво тиснеться до цебра; музики ріжуть; навкруги танці. Купа, танцюючи, зникає.

Ререпа

Гей, батьку Луже, наш єдиний друже!

Гей, нене Січ, одна правдива річ!

Гей, загудіте, дух наш звеселіте!

Гей, розженіте памороків ніч!

В нас добрий розум - «Отче наш» спасенний;

З бурсацьких мудрощів ми сміємось;

Під ноги топчем примус чужоземний:

За руську волю боремось-б’ємось...

Ти, руська воле, славо Святослава,

Владимира велика похвало,

Премудра правдо князя Ярослава,

В народнім плузі вічне чересло!

Тобою ми проріжем довгі гони

Від моря та й до моря через світ;

В тобі нам против душманів закони,

В тобі нам против темряви завіт.

Виходить.

СЦЕНА ДРУГА

Там же таки.

Увіходять Лавро Древинський да Степан Хмелецький з почтом.

Древинський

Ти знаєш, пане куме, хто се?

Хмелецький

Знаю:

Петро Ререпа, осавул.

Древинський

Я помічаю

Прикмету чужоземну і в його.

По чужоземному свойму звичаю

Нагадує він панотця твого.

Хмелецький

Не диво, куме; в Нанті побратались;

Із Нанта вдвох на Русь до вас прийшли;

Удвох на Дикім Полі подвизались;

Удвох мене і сином нарекли,

Як воїни єдиної прикмети,

Чи стягу віри: бо мій панотець,

Ще й не приставши в низові аскети,

Мовляв про мене: «Жінчин одинець»...

Так розлучились ми з отцем навіки:

Мене він братові подарував...

Древинський

Я чув, до жінки мав він жаль великий.

Хмелецький

Він з нею та й себе... ох-ох!.. скарав,

І все ж воно було - людська омана,

Все безувірна, люта клевета...

О! Як же пізно вийшла із тумана

Її свята, небесна чистота!..

Так і поліг на Чорному Шляху

З ненавистю в душі, з жалем глибоким,

Достойним супостатського сміху!

Дарма, що полом’єм горів високим...

Древинський

Таким, як ти гориш?

Хмелецький

Таким, як я...

О мій предвіснику! Звіздо моя!

Ми горимо недармо і згасаєм:

Вікам грядущим правду возвіщаєм.

Вона не вмре... Чого зітхнув єси?

Древинський

Того, що так далеко розійшлись.

Усіх ти, друже, вір, і - ні одної!

Хмелецький

Я віри чистої Христової святої.

Шаную всіх, кому Новий Завіт

Освічує спасенну путь любові,-

Чи преподобнику сей сяє світ,

Чи грішнику, Ререпі-козакові.

Древинський

То й Арія прокля...

Хмелецький

Кажи, не бійсь!

Древинський

То й Арія проклятого шануєш?

Хмелецький

Хоч скрива на мене, хоч як дивись,

На свій проклін прокльону не почуєш,..

Коли обтерти сироті сльозу

Мене ваш проклятущий Арій учить,

Він в мене не стоятиме внизу

Під суєвіром, що наш розум мучить,

Древинський

О, проклят клятий трижди зрадник сей

Святих апостол і святої церкви,-

Найкращих, найдорожчих нам людей!

Він учить розуму приносить жертви...

Як ти служив у князя Василя,

Моливсь єси із ним благочестиво

За Януша Острозького - втеряв

Тебе наш мир: моливсь із ним ти криво;

Тепер Замойського й тебе, обох

Спитати: де ваш храм і де ваш Бог?

Хмелецький

Жилище Боже не костьол, не церква,

А в грудях чисте серце, правий дух.

Найприятніша Господу ся жертва.

Рече нам цар, пророк, поет, пастух.

Древинський

Так, може, й той сі речі розуміє.

Хто чує, як з землі росте трава.

Хто знає, звідкіля Стрибог⁴⁶ повіє,

Хто творить, мов Ісус Навін,⁴⁷ дива.

Хмелецький

Не вам його, панове, зрозуміти...

Алхімік наш, відун і астролог

Уміє й більші ще дива творити,

Ніж ваш Ісус Навін і сам Стрибог...

Древинський, друже! Спогадай годину,

Як ти серед посельської ізби

За древню віру й рідну Україну

Від короля сподобився ганьби: -

«Погибни ти, погибни й я,- глаголе,-

Погибни, Русь і Посполита Річ,

Аби родила церква. Боже поле,

Католиків святих»... Ти мусив пріч

Із облизнем вернутися від нього,

Фанатика безумного, сліпого.

Оце ж і ти глаголеш те саме,

У ревності, без розуму ясного...

Нехай все буде і сліпе, й німе,

Аби Господньому служило дому!

Древинський

Ох! Ревність дому Божого мене,

Сказати правду-істину, що з’їла:

Вона, «дух бурен», розум мій жене,

Вона мене на крила підхопила...

Хмелецький

Он і Кисіль іде... Сього не з’їсть

Господнього, мовляв ти, ревність дому.

Яка йому з релігії користь,

Не признається він у тім нікому.

Древинський

Годилось би помовчати й мені:

Бо ти суддя обом нам і заступник.

Хмелецький

Я був би ним самому й сатані,

Коли б судивсь за правду душогубних.

Один у мене про всі віри суд.

Один про ворога мого і друга.

І Біблію читаю я й Талмуд,

Та не прийшла мені й на ум наруга.

Но церква й віра, друже, річ трудна!..

Не скоро ще народи зрозуміють,

Що, мов кукіль в пшеницю, сатана

У розум дур вони безпутно сіють.

Увіходить Адам Кисіль.

Кисіль

Чолом!

Хмелецький

Чолом!

Древинський

Чолом!

Кисіль

Рука!

Я саме від митрополита, пане

Підвоєводію. Чудна, рідка.

Страшенна річ! Zdarzenie nieslychane!⁴⁸

Древинський

Що, пане, склалося? Боржій кажи!

Хмелецький

Не трать на передмову слова.

Страшенну річ, рідку нам покажи.

Нехай по мові буде передмова.

Кисіль

Страшенне діло!.. Хроловська княгиня

Благає слобонити монастир

Од двох істот якихся, що й святиня,-

Рече,- гнушається їх і ввесь мир.

Хмелецький

О, се можебна річ!

Древинський

А ти вже й знаєш?

Хмелецький

Богдай не знати!

Древинський

Що ж воно таке?

Чого мовчиш і скрива позираєш?

Хмелецький

Чудне, страшне, смішне, рідке, гидке!

Кисіль

Дух свят при нас!

Древинський

Дух свят при душах наших!

Хмелецький

Се річ можебна в вас!..

Древинський

Яка?

Кисіль

Яка?

Хмелецький

На висотах благочестивих ваших

Ви стоїте ще нижче ’д козака...

Учора в досвітню добу нещасних

Знайшов я у лабетах в сатани.

Як утреня пророчими устами

Глаголила до вас, мої пани...

Кисіль

Невже ж бо Случаїху й Случаївну?

Хмелецький

Атож!

Кисіль

Ти, пане, в Сатани знайшов?

Хмелецький

В самого чорта.

Древинський

Й сю притчу дивну

Мовчанкою байдужно обійшов?!

Хмелецький

Соромтеся, панове! Дух нечистий

Живе не в пеклі, а в людських серцях,-

Дух злості, зависті, пихи, користі,

Куколь в пшениці від олжи отця...

Доволі з вас, що і дочка, і мати

Знайшли в побожних, праведних черниць

Притулок,- і баби давай брехати.

Та й набрехали повен кіш дурниць...

Що ж відказав бабам святий владика?

Кисіль

Вжахнувся, хрест на себе положив,

Здвигнув плечима, зажуривсь...

Хмелецький

Да й тілько?

Кисіль

Ні, поспитав, хто й що про них ясив.

Древинський

А справді.

Кисіль

І рече йому старенька

Ігуменина нянюшка, мовляв,

З Москви... По-нашому се буде нянька, ненька:

«Якийся пан у чари їх упав...

Вони ж його з жоною розлучили

І в гай, ув очарований вертеп,

В підземну кам’яницю заманили...

Там потайний йому зробили склеп,

І з ними чарував дід окаянний...

Удень сей дідько - сивий, як зима.

При місяці ж, мов яблуко, рум’яний,

Да навкруги його розпростиралась тьма».

Древинський

Такого і в варязькій кам’яниці

З дочкою й матір’ю не раз, не два

Вбачали підзамчанки-молодиці...

Хмелецький

Се схоже так на правду, як свята

Любові християнської наука

На ворожнету схожа, що мета

У неї не відрада серцю, мука.

Ти лучне от що в спомин упиши:

Коли царям і царственним панам

Случається в чім потай закохатись,

На тім таким, як ви та я, людцям,

Не вельми гоже довго зупинятись.-

Киселю, пане! З чим митрополит

Черницю відпустив?

Кисіль

Ось мій одвіт!

Довідавшись, чия рука могуща

Козачкам захист у черниць дала,

Повеселів, і на чолі турботи гуща -

Помітив я - й на серці одлягла.

Твоєї панської він просить ласки

Зайти в Золотоверхий монастир,

А неньці раяв не давать огласки

Тій поголосці. З тим і відпустив

Без ласки чорноризку й без неласки.

Хмелецький

Ходімо ж до його, панове, втрьох.

Я потребую мати вас обох

При нашій беседі. Щось небезпечне

Готує знов нам військо нестатечне.

Знов ізнайшло воно собі царя...

Про нього вже блягузькають міщане,

І міські цехмістри, і підзамчане.

Не одного вже чув я й кобзаря,

Що розуми темноті вивертає,

І про морський поход п’яним співає...

Я знаю добре, що пани римляне

Із нунцієм апостольським кують

Химерну річ на раді в короля:

«Прогнали ми з Волощини Османа,

Мов куцохвостого з різниці пса:

Дамо ж невірам хрещеного пана,

І втворить він в Царграді чудеса!

Хоч на Москві того й не доказали,

Щоб віру схизматицьку зруйновать,

Та певний розум там собі придбали:

Пора його на турках показать!

Нехай в Стамбул гультяйство наше рине.

Нехай Османщину на шматтє рве,-

Настане християнство знов єдине,

Як Візантія древня оживе».

Така, панове, їх секретна рада;

Ми ж поміркуймо з Іовом благим,

Як не подати на поталу їм

Того, що зветься руська честь і правда.

Древинський

Коли б тебе, мій друже, не лічили

В своїй парафії католики,-

Яке б ми з тебе знамено зробили,

Тверді у древній вірі руснаки!

Хмелецький

Коли б мене за полу не хапали

І руснаки тверді, і поляки,

Тогді б снаги мені не додавали

І лядська шляхта, й наші козаки...

Як ви в усобицях своїх церковних

Віки скорочуєте без пуття,

Блукав би й я в химерах забобонних,

У лабіринті мрій без вороття.

А так, як єсть, як розум і наука

Поставили мене посеред вас,

Я до мети стріляю певно з лука

І не даремно коротаю час.

Чи ви ляхів, чи вас ляхи поборють

На сих варязьких диких займищах.

Як ратаї всі перелоги з’орють,

Возвеселиться мій мовчущий прах.

Древинський

Гірка се думка на обидва боки.

Біда між двох стояти ворогів!

Найбільше потопляє нурт глибокий

Серед крутих високих берегів.

Хмелецький

Про власну я не дбаю порошину,

Що десь подінеться у глибині.

Аби вбачати дику Україну

Землею праці й світу хоч у сні.

Я не вповаю ні на Русь мізерну,

Ні на злиденну Польщу, що ксьондзи,

Безпутньої темноти образи,

Провадять у якусь безодню темну…

Одно моє впованнє: що зернина

Моя, се іскра вічна, хоч мала,

Не зникне в боротьбі добра і зла,

Докіль стояти буде Україна…

Ходімо!

Виходять.

СЦЕНА ТРЕТЯ

Прихожа перед митрополитовою келією в Золотоверхому монастирі.

На лаві сидить келейник Зосим.

Зосим

Засів префект наш мудрий у владики,

Та й править теревені без конця!..

Чудна моя в митрополита служба -

Келейннка й духовного отця…

Про що вони так довго розмовляють?

Мабуть, ізнов про втьоки бурсаків...

Напхали в бурсу нищунів безрідних.

Та й хочуть поробити з них попів!

Еге ж! Розводь із куколю пшеницю.

Прищеплюй, ченче, груші на вербі:

З приблуди виросте гультяй кабашний,

З безбатченка - паливода тобі...

Попи виходять із дітей отецьких,

Ченці хороші - з добрих козаків;

А наш владика, що не є в кишені,

Марнує на безрідних байстрюків.⁴⁹

Се вже така природна в нього хиба,

Дбаннє щоденне про людську печаль:

Аби настачити старчоті хліба.

Себе ж самого й братії не жаль.

Буває й сам голоден, а про вбогих

Припасує окрайці крадькома.

Що з’їв би всмак з цибулькою келейник,

Без наситу жере та сарана...

Усюди повно в нього дармоїдства,

Сліпих, кривих, безруких волоцюг;

Лежачим хлібом набивають пузо.

Аж покіль випре з гайдамаки дух...

Чи де в Золотоверхого Михайла

Зісталась надана ченцям земля,

Чи дворище яке, чи хуторище,-

Обсіли леги й вуші в ратая.

Ми, посники, мремо на алілуях,

На кондаках, ірмосах, тропарях,

А випорошки сі кругом пасуться,

Мов дика череда по чагарах...

Вихвалюють тебе, святий владико,

Верховики, саксанці й низовці,

Да суєта воно суєт, коли, мов лико,

Круг тебе сохнуть з голоду ченці.

Сакович⁵⁰ інше про спасеннє дбає.

На ректорстві одпасує живіт.

А бурсаків горохом одбуває.

Не так, як наш отець митрополит.

Виходить од митрополита Касіян Сакович.

Сакович

(не бачачи Зосима)

Хоч кіл на голові теши старому,

В ченців дурному, в козаків святому!

Зрадів, що привернувсь до нас Кисіль;

А пан Кисіль - що на тичині хміль.

Йому аби все вгору, тільки вгору;

Не дослухається до поговору.

На земляках, сеймових речниках,

Свєнтолдич їздить, мов на ступаках.

Дала йому унія підкоморство,

Дали пани сенатори староство,

Дала ізба посельська Максаки,

Дали Носівку хижі козаки.

За ту безлюдну, дику Україну

З усіх Кисіль бере свою данину:

З кого - щоб на сеймах допомагав,

З кого - щоб тільки не ворогував.

Він козаками б то, як хоче править,

Себе царем пустинь граничних славить.

Виляє й перед Іовом хвостом,

Лякає й римську віру козаком.⁵¹

(Постерігши Зосима.)

А я тебе, приятелю, й не бачу...

Від посту знітився, мов тінь легка...

До чого ми доживемось у злиднях,

Що нічим прохарчити й бурсака?

На соломаху да на рибу в’ялу

Втікає до козацтва, мов з орди:

Такої, браттє любе, ми дождали

У древнім благочестії біди!

Дивись, у Полоцькім чоботаренко

Кунцевич архіпастирем зробивсь,

А наш Смотрицький,⁵² родовитий шляхтич,

Наукою нічого не добивсь.

Титул архієрейський не годує,

І патріарх притулку не дає:

Латинська віра широко панує.

А старогрецька в злиднях воші б’є.

Я ще спудеїв трохи попошколю

Та й сам колись із Братського втечу,

А чей дадуть мені підстрішшє інде,

Письменництва голодному сичу.

Зосим

Втікай, а ми з отцем митрополитом

Серед святих зістанемось руїн,

І не погибне в нас ніхто душею,

Хіба погибельний зрадливий син.

Сакович

Совітуйтесь, голодюки, з попами,

Совітуваннєм не проживете:

Як пробували вік свій нищунами,

Так з голоду та з нужди й помрете.

А ми з високоіменитим панством

Собі якийсь інший знайдем путь;

Не будем туманіти між простацтвом,

Не будемо з задрипами тонуть.

Виходить.

Зосим

Учений ти, мовляли, та нікчемний;

Розумний ти, мовляли, та дурний:

Від православної святої церкви

Твій ум веде тебе до сатани.

Доволі вже таких нас повтікало

Від нас під Рим, як бурса в козаки.

Хіба ж ченців по келіях на сало

Відпасувати, мов у Шльонськ бики?

Чернець про те, щоб Господеві тіло

І душу в жертву чисту присвятив,

Щоб стежки до Господнього преділу

Серед гріховної темноти не згубив,..

Підводив сатана й мене старого

Під монастир, мовляв, чи то під гріх.

Щоб із подвижництва мого святого

Зробити в пеклі невгавущий сміх.

Но, позирнувши на таких учених.

Що повикохувались в назві слуг,

Я знов цураюсь думок тих мерзенних,

Що мій нетрезвений бороли дух.

Саковичу, зопсована дитино

Вельможних перекинців Киселів!

Чи то ж годованцеві їх звичаїв

Судити хитрощі своїх панів?

Ти судиш Киселя, а сам тим часом

Тропою мовчазної зради йдеш:

За лакомство нещасне та за панство

Чортяці ницу душу продаєш.

І бачу я тебе духовним оком:

Унії з тебе мало: ти цілком

Готов зробитись демонським пророком,

Антихриста треклятого попом!

Увіходить Іов Борецький, одягнений злиденно, як і Зосим.

Борецький

О брате Зосиме! Уста лестиві

Сплітають сіть ловецькую на нас

І дмухають на наш світильник тихий,

Щоб над безоднею навіки згас.

Ще раз мій дух смиренний захитався,

І благочестіє здалось мені

Мізерним старовірством, як се любо

Унітам думати та сатані.

Коли б не християнська милостиня

На церкву од восточного царя.

Давно зійшов би я, світ за очима,

З Золотоверхого монастиря,-

Сокрив би сан високий у пустині.

Акридами б та злаками питавсь,

Сумуючи по рідній Україні,

Пред Господом гіркими б обливавсь.

Но мудрость предковічна сотворила,

Що той шугастий в буєсті орел

Понад церквами київськими крила,

Мов щит необоримий, розпростер.

Я вірую, сі предківські руїни

Колись, мов з пепла фенікс,⁵³ процвітуть

І чад спустошеної України

В єдиность із Москвою приведуть.

Була смутилась плоть ізнеможенна

Ворожої потуги торжеством,

Та чую серцем, що стоїть вселенна

Під непохибним правди Божеством,

Зібравши дух останній в чистих грудях,

Прогнав Саковича я від себе,

Не маючи ж підмоги в значних людях,

Прибіг, душе спасенна, до тебе.

Ти мій сповідник, ти мій страж єдиний

Серед тенет ловецьких сатани:

Не дай продати злюці України,

Як продали її князі й пани...

Рятуй!..

Зосим

(до землі рукою)

О праведне світило церкви!

Ти мрак душі моєї просвітив:

Мої перед твоїми вчинки мертві,

А я тебе, непщуючи, хулив!

Прости!

Борецький

Ні! Ти мене прости, мій слуго!

Ти первенствуєш, служачи мені:

Не попусти ж мене в тяжку наругу

Лихому душохвату сатані!

Рятуй мене в диявольській спокусі,

Що й злиднями, і страхом, і стидом

Спокутує зневіритися Русі

І кинути утьоком Божий дом.

Уже ж нас мало тут в Золотоверхім -

Я, ти да більше нікого й лічить -

Таких, що і на звалищі безверхім,

Мов та «зді неясить», раді жить.

Чути ходу на ганку.

Зосим

Владико, брате й сину!

Борецький

Слуго й отче!

(Обіймаються.)

Зосим

(позирнувши в вікно)

Ідуть якісь пани. Нехай же мир

Не знає, що й самі були схитнулись,

Піддержуючи вбогий монастир.

Борецький

Нехай не знає.

Зосим

Облачися ж, синку,

У рясу, в панагію та в клобук,

Щоб не побачив латаного риззя

На архіпастирі ніхто з сих дук.

(Борецький виходить.)

Накину й я сяке-таке манаттє

Про пишні кукли, про сліпих мирян,

Да не блазнить їх се старече шматтє

Крізь світового розуму тумані

(Позирнувши знов у вікно.)

Ге, он хто йде до нас! Гетьман козацький!

Учора він з-під Хотина вернувсь.

Там за костьоли душогубні лядські

І рубаних, і стріляних здобувсь...

Ні! Ран здобувся він за християнство...

Се я розраював йому вести

На турка да на татарву козацтво

І розсилав по куренях листи:

«Нехай,- мовляв,- нас візьме турчин,

Ніж попустити попуску ляхам,

Що роздали хліби духовні наші

Під шкурою овечою вовкам».

А праведний мій пастир і владика

Про всі церкви й костьоли рівно дбав,

Як Сагайдашного за кателика

І русина на турка підмовляв.

Чи піп, чи ксьондз, все в нього християнство,

Наслідники небес... Ні, про мене,

Кателиків так само, як поганство.

Нечистий дух у пекло пожене.

СЦЕНА ЧЕТВЕРТА

Там же таки.

Увіходить Петро Сагайдашний, за ним Степан Хмелецький, Адам Кисіль і Лавро Древинський.

Сагайдашний

Ну, отче Зосиме, давняшній чуро!

Не ремствуй, що тобі не догодив

Та рій козацький під Хотин на прійгру,

Не дбаючи про твій наказ, водив.

Бач? Поляки декрети приховали,

Що їм безбожник нунцій диктував;

Я ті декрети проти ваших старших

Шаблюкою моєю скасував.

А то б вони владик перехапали,

Мов самозванців і бунтовників.

А козаки - не так-то їх підняти

Без горілок та кошту на ляхів.

Тепер же ми, густим зібравшись роєм,

Себе на сміх та глум не подамо.

Утерли клятим бесурменам носа.

То й душманам римлянам утремо!

Зосим

Хвала козацтву!

Сагайдашний

Слава і чернецтву!

Воно піддержує в нас руський дух.

І про військову, й про церковну справу

Хороші речі чує людський слух.

Та не хороші речі про крамарство

До нас, мій сивий голубе, дійшли:

Оце ж вони всіх нас і до владики

На суд його правдивий привели.

Чи можна Случая, мого коханця,

Дитину силувати до вінця,

А Случаїху, молодиць окрасу,

Вести до найпоганшого конця!

Відьомство їй накидують… Чи чули

Таке між себе браттє козаки?

Від жиру крамарі та салогуби

Буяють, мов на ревищі бики.

Веди нас до отця митрополита.

Зосим

Ідіть: він прийме щирим серцем вас.

(Прочиня двері, впускає гостей.)

Що се в Петра Сагайдака за почет?

Настав якийсь новий, предивний час!

(Ходить загадавшись.)

Ніколи ще гетьман так про козацтво

Прилюдно й голосно не гомонів:

Щоб не було на думці й серці в нього,

Він тихо, мов той лин по дну, ходив.

З панами мирно жив. За се козацтво

На нього миркало, мов на ляха.

Та в нього й за мого ще чуровання

Була затаєна від них пиха.

Він знав, чого його рука коштує.

Чого його коштує й голова:

Нехай про подвиги гетьманські чує

Козацьке військо, а не про слова.

Тепер пробовкнув Сагайдак наш слово,

Та й не одно, полом’яне. Се знак,

Що задуму великого, нового

Зробився повен мовчазний козак.

(Ходить загадавшись.)

Чи вже ж бо справді рій густий козацький

Не розлетиться по зимовниках,

А вийде в поле на здобичну прійгру

І наведе на католицтво страх?

За Софію святу й учора грізно

Озвавсь гетьман козацький до Ходик,

Та козакам шкода давати раду

Серед п’яних танців, серед музик.

Ох!-ох! І я диявола потішив

За молодецьких нерозумних літ...

Тепер, із грішним світом попрощавшись.

Чиню спасенний предківський завіт.

Надумали бороти ми латинство,

І що надумали, совершимо:

З Москвою землю предківську в єдинство

І з Руссю древню Русь приведемо...

Я чую духом правим християнським:

Паде гидка, златинена ляхва.

Поляже в полі під мечем козацьким,

Як під косою в косаря трава.

(Ходить загадавшись.)

Відьомство ж... Гм! Се не мирянська справа...

Княгиня говорила правду... Монастир

Фундовано про те, щоб від лукавства

Диявольського боронити мир...

А Случаїха... Хто ж би й Случаїху

Вселив між ченці чи й між козаки?

З монастиря б і з Січі, на потіху

Собі, зробив лукавий кабаки...

Відьомство, чари... Ми про них читаєм

По требниках спасенні молитви...

Від них ми церкву так обороняєм,

Як матір Січ від турка й татарви.

Що завзялися раю допевнятись

Великого коліна панії.

То мусять і вони оборонятись

Од Случаїхи, мов од манії.

Непевна молодиця Случаїха...

Про неї неподобне чув і я,

Що рятувала з каторжного лиха

Якимся чаромуттєм Случая...

Вертається Степан Хмелецький.

Хмелецький

О віку суєвірної темноти

І злості божевільної! Тобі

Призначено терпіть одні турботи,

Поневірятися лихій судьбі...

Ба й він, що вище всіх ізнявся

І вірою й наукою над мир

Між чадами безумства замішався,

Лякається освіти, як вампір.

Про що ж премудрость вічна посилає

У темряву світющі ліхтарі?

Хіба ж на те їх світ горить-палає.

Щоб згас, не догорів і до зорі?

Нехай, а ми освічуймо народу

Дорогу на євангельський той пир,

І совісті, і розуму свободу

Провозглашаймо на ввесь Божий мир.

Виходить.

Зосим

Бач, що провадить сей низькопоклонник

Великих з’єретичених панів,

Сей поважатель кирок тих безбожних,

Що ні мощей нема, ні образів!..

Мовляв, про мене всяка віра гарна.

Коли веде народ свій до пуття,-

Коли між ним напасть, олжа, омана

Не труїть посполитого життя...

Про що ж і Бог тобі? Живи без Бога

Химерним, хирним розумом людським;

Почавши з покутя та й до порога.

Орудуй як хотя життєм своїм...

А сатана тим часом у тенета

Заплутає твій ум... Так як нема

Рятунку від напасті в Магомета,

В Лойоли й Лютера - від бід нема...

Твій розум, ось твій Бог! Йому молися

І сльози перед ним, безсердим, лий;

Ним, як Христом, у серці веселися,

Ним сокрушенний дух покріплюй твій...

Хвали, мудрагелю, свою освіту;

Ми серцем, Богом серця живемо.

Від розуму й науки тільки цвіту,

Від серця ж плоду вічного ждемо.

Так мій отець митрополит глаголе

Серед своїх тривог і всяких бід,

Як те латинство да уніцтво боре,

Що розлучає «християнський рід».⁵⁴ ⁵⁵

Вертаються Адам Кисіль та Лавро Древинський.

Кисіль

От і добились правди у гетьмана!

Піддержав правду і митрополит,

Козацьку правду... Хто пахав та сіяв,

А козарлюга мусить бути сит...

Мовляв, преславне військо запорозьке

Побило в полі турка й татарву,

А ви, стара варязька Русь державна,

Піддержуєте папу та ляхву.

Древинський

Піддержуємо папу! Ми, що вголос

Із сейму в сейм про церкву кричимо!

Та плачемось над благочестєм древнім,

На короля мов із гармат б’ємо!

Кисіль

Ми за Ляхву? Против своєї Русі?

Потомки тих, що й Ольгу привели

До православія, і на воді, й на суші

Творили славу руської землі!

Воздвигли й храм Премудрості Господній,

Да просвіщає Русь із віку в вік...

Свєнтолдич, предок мій, був у поході

До Цареграду первий чоловік!..

Древинський

Ти, отче Зосиме, смиренно правиш

Душею й совістю твого отця

Митрополита: як ти нас порадиш,

Ти, сам собою від свого лиця?

Зосим

Душею й совістю своєю правлю,

А за чужу в смиренії молюсь;

Порадити ж вас по-чернечи просто,

Я розумію речі, не боюсь...

Ось, слухайте, мої панове. Змалку

Я вчивсь у Вишні в одного попа.

Піп добрий був, та не давав владика

Йому вробити хліба ні снопа.

Владика пан був; піп же той убогий

Всіх на Господень наставляв закон,

Не на владичний... Вмерла жінка, діти;

Зіставсь, як пучка. Двинув на Афон.

Я нищуном при церкві був. Покинув

І я своє нищунство та на Січ!

Там зараз прийняли мене в козацтво,

У запорозьку посполиту річ.

Ось слухайте ж. Я змалку прицінився,

По чім ківш лиха: дак от ті листи.

Що Вишенський нам піп з Афону пише,

Скажу вам щиро, повні правоти!

А пише він: що всі пани й княжата

На те наважились і завзялись.

Щоб їх потомки віри і звичаїв

І предківських переказів зреклись.

Кисіль

Усі пани й князі?

Зосим

Усі до одного.

Древинський

Брехня! Вклепавсь і ти, мій отче, з ним.

Ми живемо про те, щоб нашу віру

Переказати й правнукам своїм.

Зосим

Казав се, пане мій, і той владика.

На прізвище Болобан Гедеон,⁵⁶

Що гнав попа у Вишні преізлиха

І прекладав над Божий свій закон.

Казав се й князь Василь: де ж опинилась

Уся Острожчина? В кого в руках?

У тих перевертнів, князів Заславських,

Що не пішли по предках, по дідах.

У них тепер церкви, попи і віра...

З церков костьоли, а з попів ксьондзи,

А з віри те, що й турка безувіра:

Чортяці кривди й правди терези.

Кисіль

Мій чесний отче!

Зосим

Мій вельможний пане!

На себе ти всіх менше уповай:

Чи так, чи сяк, а продавати будеш

Приятелям ляхам наш рідний край.

Коли не сам, то син твій, внук чи правнук

Наплодить з ляхівкою Киселів,

І Киселівщина вовіки буде

Так, як Острожчина, гніздом ляхів.

І ті, що хроніки про вас напишуть,

У лядську вершу рибою впадуть:

Письменський гріш, що тільки ним і дишуть,

Через жінок ляхам передадуть.

Оце ж, панове, вам чернеча рада:

Покиньте зараз римських ницаків

Та пошлемо в Москву посельство з вами

Від шляхти, від міщан і козаків.

Древинський

Яке посельство?

Зосим

Щоб рука висока

Всі городи з церквами осягла

І, силу руську двигнувши з Востока,

Порядок руський Русі надала.

Кисіль

Що ти сказав?!

Древинський

Ти смів нам, щирій Русі,

Таке ректи про Посполиту Річ!?

Зосим

Великий Луг зачав мене у дусі

І в дусі народила мати Січ.

Я смію все, коли готов пролити

За благочестіє гарячу кров.

Поб’ють нас,- встанемо! Знов будуть бити,-

І вдруге, і вдев’яте встанем знов.

Кисіль

Чи чуєш, пане?

Древинський

Чую!

Кисіль

От з якого

Та руська помста рине джерела,-

Та, що й царя п’яницького сліпого

На воїна без рівні підняла!

Зосим

Мої панове! Ви самі сю помсту

Роздмухуєте в огняних серцях:

Бо про Борецького ані півслова

Ще не сказали на своїх сеймах.

Вам страшно перед можновладством лядським

Стоять за церкву поруч козака;

Вам соромно перед синклітом панським

Признать митрополитом босака.

Апостольське убожество блазнить вас,

А не блазнять розкоші папежан,

По’бдирані кругом церкви́ в унітства,

Клятьби й гіркі докори прибежан...

Ви мовчите?

Кисіль

Ходімо, пане-брате!

Тут пахне чимсь погибельно страшним.

Зосим

Аби не Польщею, унітський свате!..

Древинський

Шкода нам, пане, розмовляти з ним.

Виходять.

Зосим

Усі вони такі, вельможне панство.

Продажна челядь римського двора,

Що в коронованого служки панства

Виманює pokatnie,⁵⁷ хаптура.

Він два десятки тисяч дигнітарій.

Лежачих чи то й труджених хлібів

Держить на влови римських в Русі тварей.

Панів і з’єзуїтщених попів.

Як в наш сенат прибув сей швед уперше,

По лавицях сиділи руснаки,-

Не більше двох чи трьох римлян між ними;

Тепер сидять самі кателики.

А ті, що по сеймах ізбу посельську

Сповняють гуком про старі церкви,

Про благочестіє, про древню віру,-

Подачок допевняються в ляхів.

Нема на них надії та й не буде...

Спасеннє Русі прийде не від них!

Постануть інші замість панства люде,

Що воскресять прапращурів своїх.

СЦЕНА П’ЯТА

Там же таки.

Вертаються Іов Борецький да Петро Сагайдашний.

Борецький

Мій Зосиме! Чого ми допевнялись,

Те несподівано до нас прийшло:

Преславне військо наше запорозьке

Нову тропу спасення обріло.

Сагайдашний

Уранці осавул Петро Ререпа

Оповістив мене про новину,

Що «цар турецький» Александр Ахія

Козацтво закликає на войну...

Се цар християнин, хрещений турчин...

Прислав до козаків свого посла

Масальського, з князів московських древніх.

І чернь його сердечно прийняла.

Уся Турещина, де грецька віра,

Схилила голову під бесурмен,

Підійметься за приводом козацьким,

Не викидаючи й самих вірмен...

Мій чуро давній! Я тебе на службу,

Старий старого, вдруге затягну:

Поїдеш у Москву на послушаннє -

Послом од війська про царську казну.

Борецький

Тепер престол царський в Москві сіяє

Сугубним сяєвом: бо патріарх

На нім із сином поруч засідає,

Мов другий цар, потужний ієрарх.

То подобає речнику в козацтві

Являти ангельський собою чин.

Воістину московський трон під сонцем

Сіяє благочестієм один.

Сагайдашний

Казни з єлейної і грошової

Попросимо в царя про сей случай;

І в Русі поспитаємо нової,

Як рятувати древній руський край.

Коли б не сталась благодатна справа,

А річ усім розумна, що Москва,

Не Краків миршавий і не Варшава,

Усім слов’янським землям голова.

Зосим

Гетьмане! Скоро з Києва, з півночі,

Ви рушили на південь до Дністра,

Я бачу сни і видіння пророчі,

Що єдинити руський край пора.

Ляхи єдиность римську сотворили,

Ми руську сміливо сотворимо.

Святих церков і кладовищ отецьких

Латинникам на глум не подамо.

Борецький

А що до Оттомануса Ахії,

То ще Багрянороденко Леон

Пророкував, що за царя Михайла

Пришєльці вирятують грецький трон.

Од півночі вони, мовляв, прибудуть,

А північ - явне діло - се Москва...

Прославиться царське блискуче берло

І з ним твоя гетьманська булава.-

Оце ж ми радились удвох з гетьманом,

Тепер тебе до ради прийняли:

Над тебе, отче Зосиме, нема в нас

Згідніщого в посельство до Москви.

Сагайдашний

Тепер же то й прийшла вона, настала

Пора велика. Ми свої гріхи

Сим ділом мусимо спокутовати,

Щоб не втішались вороги ляхи.

Давно вже нашу Русь-панів з’єднали

Гонорами, приятельством, родством,

Тепер міщан купують і єднають,

Щоб русин перекинувсь поляком.

З Ходиками й Садками обідрали,

Мов турки, Софію святу на глум,

І збаламутили єхидством лядським

В народі руське серце й руський ум.

Глянь: Случая мого вдові й дитині

Зробили Василевим робом гвалт!

Зроблю ж і я такий самий Ходиці,

Як королівський меч Сангушку, жарт.

Борецький

Мій сину о Христі, гетьмане Петре!

Забув єси про заповідь: «Не вбий»...

Сагайдашний

Мій батьку о Христі, митрополите!

Забув єси про сан і посох свій...

Борецький

«Не вкрадь, не поривай очей на челядь,

На статки, на маєтності чужі»...

Сагайдашний

Ге, мій панотченьку! Сього потомкам

Олеговим хоробрим не кажи.

Ми перше вас, попів, займали землю.

Ми перше вас, ченців, творили Русь:

Іди собі, спасайся по-чернечи,

Я по-козацьки з чурою спасусь.

Іди, владико, геть: не подобає

Вам зазирати в наш військовий кіш:

Ми стоїмо на бойовому праві,

Ти на церковному стольці сидиш.

Борецький

Іду і помолюсь, щоб царство Боже

До нас у грішний мир боржій прийшло;

Нехай Бог правди нам з небес поможе,

Щоб на землі по правді все було.

Усобтесь, бийтесь, загрібайте кров’ю

Обливані сокровища землі;

А нам зоставте - Божою любов’ю

До злих і добрих жити в тишині.

Виходить.

Увіходить Петро Ререпа.

Ререпа

Гетьмане-батьку! Монастир панянський⁵⁸

Кругом цехи міщанські облягли,

А замкові рейтаре й підзамчане

З гарматами Скавицю зайняли.⁵⁹

Козацтво ж хоче бити на Ходику

Та на його муницю цехову,

Що силу він свою направив дику

В монастирі на сироту й вдову.

Сагайдашний

Та не дає Хмелецький?

Ререпа

Він Скавицю

Гарматою кругом обриштував

І хоче рознести п’яну муницю,

Да війт гультяйства силу наскликав.

Не встоять замкові і підзамчане,

Хіба що вдарим на міщан...

Та що по тому?.. Що ж чинити, пане?..

Питаються, що скаже пан гетьман?

Сагайдашний

Питаються... А вчора що робили!

Ну, ти, Ререпо, що б тепер чинив?

Ререпа

Ударив на міщан з усеї сили

І порохами полом’є гасив.

Сагайдашний

Я й погашу, да тільки власним робом.

Біжи, скажи: «Благословив гетьман

Пожакувати всі крамні комори,

Як жакували з ним у бесурман»...

Зумився? Не чував такого слова?..

Кажу тобі. «Нехай козак міщан

Пліндрує й по крамницях їх і дома,

Як пліндрував зо мною бесурман»...

Ми двічі вже із шляхтою побились

За древній наш варягоруський лад,

І двічі під військовий суд хилились

Неситі крамарі, лукавий гад.

Поки його д’останку не нахилим.

Згинатиметься Русь перед ляхом,

Орудуватиме крамарство й панство

Героєм рівноваги - козаком.

Я вам Косинського та Наливая

На вищу стать і славу поновлю:

Я дві ріки, що в них вода живая.

Дві Русі в Русь властительну зіллю...

Чи ти мене, Ререпо, розумієш?

Ререпа

Ще між козацтвом той не народивсь,

Хто б зрозумів, що й як чинити вмієш,-

Про що ти за ляха повсюдно бивсь;

Ні!.. Ми ймемо тобі, як діти, віри,

І вчинимо по словеси твойму,

Хай буде вічна слава між козацтвом

Гетьмана між гетьманами уму!

Виходить.

Сагайдашний

Нехай не знають інші, ти ж мій чуро,

Своє посельство, знаючи, верши

І приховай мої слова понуро

У тайнику козацької душі.

Не те нам дорого, щоб у крамарства

Попліндрувати надбане добро,

А щоб крилате, як орел, козацтво

По морю славу руську рознесло.

Бо, поживившись в землях бусурманських,

До себе скличе міських гультяїв:

Покине челядь всі цехи міщанські,

Кравців, шевців, тесель і різників.

Як вернеться ж з гостей морських додому,

Добром турецьким збагатить шинки,

За безцінь по’ддає міщанам здобич

І заблищать на міщанках цяцьки.

Тим часом шляхта у войні турецькій

Загрузне знов, та вже без козаків;

Тогді ми, за царським благословеннєм,

Повиганяєм з Рущини ляхів.

Розляжеться знов Рущина по Віслу,

Надбаннє духа руського й меча,

І ринемось уже не для користі

На турка, на кривавого бича.

Оддихавши і рани залічивши,

Я сам полки козацькі поведу;

Я з ними до Стамбула-Візантії

Олегів шлях незабутній знайду!

Зосим

О Боже! О, коли б же те вчинилось.

Що завіщав прапращур наш, варяг!

Сагайдашний

Я чую в дусі, що ворожа сила

Паде, почезне, розлетиться в прах!

Спускається занавіс. Чути восторговий козацький галас.

АКТ ЧЕТВЕРТИЙ

СЦЕНА ПЕРВА

Панянський монастир через вісім місяців по міській усобиці.

Увіходить Петро Ререпа з безруким козаком Дзвонарем.

Ререпа

Де ж нам знайти ту старшу матір?

Дзвонар

Не бійся, знайдемо.

Ререпа

Як гарно тут!

Не видно келійок, ані церков блискучих

Крізь явори, тополі та дуби...

Був, мабуть, гай колись!.. Так як у Січі

Шукає чоловік утечища від мук,

Пристанища, мовляв, того тихого,

Так само і в чернечому житті

Про мене, дак пристанище найтихше

Під сим каміннєм, що по холодках

Веде розмову мовчазну з очима,

Говорючи про інший, кращий світ...

Тяжкий нам, брате, сум, що недугує

Наш батько після міської войни...

Дзвонар

Вже восьмий місяць.

Ререпа

Через цю недугу

Води в Дніпрі багацько вже втекло...

Втеряли часу много...

Дзвонар

А я б казав.

Що й не втеряли: ще з Москви посли

Не привезли наказу нам царського.

Ререпа

Наказу... Цар московський не простак:

Царює із отцем він, з патріархом.

А рід Романових - розумний рід:

Не взнавши броду, не полізе в воду,

Не втюриться як-небудь у війну.

Коли ж побачить, що ми не словами,

А ділом виявимо, що ми - Русь,

Тогді простягає руку нам потужно

І допоможе Польщу побороть,

Ахія ж... Бачиш, де він притаївся!

Там, звідкіля й цар Митрик причвалав...

Коли б Ахія та в Москві явився,

Як той в Варшаві, знав би він царя:

Москаль йому зиркнув би пильно в вічі,

Та й постеріг би зараз, що воно:

Чи се пройдисвіт, заволока з Січі,

Чи знов на вовці підступне руно...

Та й нам би чимсь годилось огласити,

Що чесно держимо в руці меча:

Байдужно нам - що їсти і що пити,

Байдужен гріш Ходики-дукача...

А то гультяйство міське, опияки,

Скрізь від ремества й краму розповзлось,

А цехове добро з комір і з яток

Танцями та музиками взялось.

В медах та в горілках втопили розум

Вдовиченки міщанські й наймити...

Тепер завзятих ні на Чорнім морі,

Ні в Базавлуці лузі не знайти.

Дзвонар

Щось не чувати... Видно, що пожерла

Морська безодня наших новаків

Укупі з жменею, що не померла

Без слави під Лубнами від ляхів;

Дарма, що слави чесно здобували

Цареві Наливаю й Лободі,

І день, і ніч меча не покладали

Ні в голоднечі, ні в якій біді...

Ререпа

Тим часом занепав од ран наш батько:

Аж надто бо душею закипів,

І, мов Бородавку, мечем козацьким

Садка й Ходику постинать хотів.

Дзвонар

Коли б не втік з монастиря Ходика,

То й був би в той же час йому кінець...

Даремно боронив його владика,

Благий наставник, спільний наш отець.

Ререпа

Утік, ледачий, за Дніпро з Садковським,

Мов од мисливців із облави лось,

А то б нам, козакам, з ляхвою добре

Варити пиво зараз довелось.

Дзвонар

Та й лучче вийшло так, що ми втеряли

Свою завзяту справу військову:

Ми перш усього мусим озиратись

На певне наше втечище, Москву.

Міщане зрадять нас, як Наливая

У Пикові й Брацлаві крамарі,-

Як зрадили Косинського у П’ятці

Та на черкаських шанцях лимарі.

А шляхта наша руська показала

Гаразд себе й за князя Василя:

Вона про те не думала й не дбала.

Чи предківська, чи лядська се земля.

Ререпа

Отим же то й завзявся Сагайдашний,

Наш батько, хлібодарник і гетьман,

Городовим і низовим козацтвом

Гнуздати да кульбачити міщан.

Рече: «Без розуму хотів Косинський

Ляха гординцем клятим воювать:

Се все одно, що люд наш український

Невірним у ясир попродавать...

Ні! Я,- рече,- міщанство загнуздаю

Своїм, а не татарським козаком;

Тогді в сагайдаки й мечі заграю

Да й потанцюю по полю з ляхом.

А наше браттє, соколи-рароги,

Що Золоту орду,⁶⁰ мов лебеді,

Розпудили аж по самі Пороги,-

Не кинуть нас в пригоді та в біді...

Одні в нас радощі з ними й печалі,

Одно спасеннє, як одні й гріхи,

Дарма, що москалями їх прозвали

Ненавидники рущини, ляхи».

Виходять.

СЦЕНА ДРУГА

Там же таки.

Увіходить скарбова мати з старою послушницею, несучи в кошиках рибу.

Скарбова мати

Ох-ох! Не перебиває нам спасатись

Базарний мир сей, так як скитникам...

Сховаймо рибу, щоб не наробити

Спокуси нею молодим очам,

Написано-бо: «Аще соблазниши

Єдину непорочну з сих малих

(Чи, тобто, з юних послушниць недавніх),

За се тобі сугубий буде гріх».

Послушниця

Очам одна спокуса, вушам друга.

Блажен, хто не виходить на базар!

Не можна втерпіти, не прислухатись,

Про що виспівує сліпий кобзар.

Сьогодні проложив, як той Ходика,

Що Случаївну був за себе взяв,

Утікши за Дніпро, в татарські лика,

В гординську каторгу-неволю впав.

Скарбова мати

Чи правда ж бо сьому?

Послушниця

Мабуть, що правда.

Як Наливая в мідянім волі

В Варшаві спалено, дак по базарах

Про се співали зараз кобзарі.

Скарбова мати

Коли Ходиченко в ясир піймався,

То, певно, се зробила відюха,

Що в нас відмолюють її з дочкою...

Се чарівниця, кажуть, прелиха!

Послушниця

Хіба ж і досі їх не відмолили?

Скарбова мати

Ні, дочко... На старих находить сон

За молитвами, сестри ж молодії

Не вміють ще молитись про відьом.

Послушниця

Та ж молитви прописано.

Скарбова мати

Ні, дочко!

Сих молитов писати не дає

Той, що до Господа під грім говорить:

«Монастирі, ченці, черниці - все моє»!

Послушниця

І се йому Всевишній попускає?

Скарбова мати

Ні! Блискавицю, наче батога

Сірчаного, по небу розпускає,

І гонить з хмар вселенського врага.

Но він, як лев, готов на лов, рикає,

І яко скимен, потай Божества,

Щодня кругом нас ходить, дожидає

Свого над грішниками торжества.

Послушниця

То ще не відмолили? Ще відьмують?

Скарбова мати

Відьмує і стара, і молода...

По їх-то, мабуть, нечестивим чарам

І поралась поза Дніпром орда.

Послушниця

Таж за ордою пан Хмелецький вгнався?

Він у Ведмежих Лозах залягав,

Над озером Куруковим ховався⁶¹

І шляху Чорного достерігав...

Скарбова мати

Хмелецький назбирав собі дружину

З охочих та шляхетних козаків

І дбає тільки про Замойськівщину,

Залігши в полі проміж двох шляхів.

Так чула я. Тепер усі міщане

З старим Ходикою в поля пішли.

Є чутка, навіть наші підзамчане

Та й бискупляне помочі дали.

Ходика має сина визволяти,

Ні статків, ні маєтків не щадить,

А на Хмелецького за всякі втрати

Про сих відьом він помстою кипить.

Ти знаєш, дочко, як торік Ходика

В унію, римську віру, вдався був...

За се від короля й римлян уніта

Всі добра переяславські здобув.

Тепер у благочестіє вернувся

Із Киселем, та се - щоб козаки

До його купились... Однак здобувся,

Що син пішов у кримські уймаки.

Се з попуску Хмелецького зробилось.

Послушниця

За віру б то? А сам він хто такий?

Скарбова мати

Ніхто його не розпізнає віри.

Та купляться круг нього козаки.

Де не майне прикметами своїми.

Скрізь кидають ремества, ба й плужки;

Мовчать кушнірні, воскобійні, ниви,

Гудуть шляхи, кочовища, луги:

Бо здобич певна... Га! Он старша мати

Вже по гробах магнатських потягла...

Ховаймо рибу: не велить і знати.

Яка смашна хребтина в осятра...

Ох-ох! Наслухаєшся на базарі -

Чого черницям не подоба й знать:

То як же Господові посилати

Свою на монастир наш благодать?

А й надто, що ми насищаєм тіло,

А дух наш гладу й жажди дознає...

Княгиня постувати всім звеліла,

І перва приклад посту подає...

Та вже ж нехай хоч молоді не знають,

Як пахне куховарня в немошних,

Що шпиталем живуть собі й благають

Не кликати в трапезу общу їх..

«Найгірший гріх,- вона сама нас учить.

Се похоть розпотворених очесь:

Вони не узрять, у святі минути

Ікон явленних і нових чудес».

Виходять.

СЦЕНА ТРЕТЯ

Там же таки.

Вертається Петро Ререпа з Дзвонарем.

Ререпа

Міщане в Дике Поле!.. Чи Ходиці ж

Та воювати по шляхах татар?

Дзвонар

Як розлютується пузань сей ниций,

Дак з нього робиться презлюща твар.

Казав: «Обсиплю золотом султана

І хана подарунками куплю.

А на Хмелецького та на гетьмана

Поїду сам жалітись королю».

Ререпа

Нехай! «А що б не повелів Хмелецький,

Те мусить бути»,- дав наказ гетьман...

Та де ж княгиня? Де кістяк той мрецький,

Ходячі мощі посників-киян?

Не докіль їй в монастирі ховати

Козачок від крамарських яструбів.

Хмелецький їх з монастиря забрати,

Ім’ям фундатора, нам повелів.

Оце ж розпудив хиже кримське птаство,-

Шукай тепер, Ходико, ясиру!

А я з’ясирю панну над все панство

І Случаїху з нею заберу.

Мені доводиться Хмелецький сином -

Я сина пишно, бучно одружу,

Пузатим крамарям своїм ясиром

Козацької зневаги докажу.

Дзвонар

А що чинитимеш, як наше військо -

Не дай Господь - на морі пропаде?

Нема такого другого на світі,

Та й не було по всіх світах нігде!

Ререпа

Нема, та й не було нігде й гетьмана.

Що в військо дух би свій переливав,-

Щоб турка, християнського тирана,

Мов силою святою воював!

Дзвонар

Се той, Ререпо, дух, що з мідяного

Реве до нас варшавського вола.

Козацьке серце закипа від нього,

Немов од меду п’яного чола.

Коли б мені солоницькі дракони,

Ляхи, руки правиці не втяли,

Дзвонив би й я з ним в харалужні дзвони

По козаках, що покотом лягли.

Се він мене, безрукого, на в’юки,

Немов снопа у полі, підхопив,

Не попустив ляхам-катам на муки,

Орлиними до Січі полетів.

Ререпа

Що, кажеш, ми чинитимем, як військо -

Не дай Господь - на морі пропаде?

Плодюща наша мати-Україна:

Вона козацтва знов нам наведе.

Один Хмелецький нароїть роїв нам

Козацьких, що густимуть на ввесь світ:

До нього горнуться всі віри й стани,-

І злидні, й пишний квіт юнацьких літ,

Поки живем, про все живе й гадаймо,

А помремо, зістанеться по нас

Той дух потужний руський, невмирайло,

Що й за татар, і за Литви не згас...

Не згасне й за ляхів!

(Увіходить Юрода в жіночій додільній сорочці.)

Що се за дика

Нелюдська постать?

Дзвонар

Се денна мара.

По світу швендяє ся непритика,-

Ні хати в бідолахи, ні двора.

Юрода

Старе давняшній розум утеряло,

А молоде його не нажило:

В оцім же то, мій чорте, й злу начало;

Звідсіль, мій д’яволе, на світі й зло.

І ти, мій сатано, сим утішайся

І з глузду зсовуй бабський монастир,

Своєю перевагою пишайся:

Ти підгорнув під себе Божий мир.

Дзвонар

Ререпо, чуєш? Се перед нещастєм

Таке блягузкає наш полячок.

Байде йому, що носить од Варвари

Великомучениці поясок...⁶²

Не при собі!

Ререпа

Чого ж зайшов у хмари

Безштанька сей?

Дзвонар

Того, що єзуїт

Перевернув нас догори ногами

І вже кує кателики з уніт.

Сей був попом, да вплутавсь ув унію,

Як пан Кисіль, що знов до нас вернувсь...

На поляка його перехрестили,⁶³

Дак він і розуму, і глузду збувсь.

Попереду був кинувсь у чернецтво,

Унію й кателицтво потоптав,

Та голий, в клобуці і параменті

По Києву не при собі гасав.

Тепер же і зимою босий ходить

По всіх церквах, по всіх монастирях,

Нікому вчинками ніже не шкодить,

А словом іноді наводить страх.

Бо чує в безумі і бачить оком

Таке, чого розумний не збагне.

Ченці його зробили б і пророком,

Та часом дуже круто слово гне...

Ререпа

Шукаймо Старшої.

Дзвонар

Вона блукає

Частенько між каміннєм гробовим,

Слова на них, сліпуючи, читає

І розмовляє, наче з ким живим.

Тут певно знайдемо її...

Виходять.

Увіходить вістовець із козаком-оброчником.

Оброчник

Страшенно

Загоготала навкруги орда.

Та й закрутилась, наче веретено...

Се ж веремій, погибельна біда!

Аж ось, на білому коні де взявся

Перед очима в мене Юр Святий,-

І зникнув, наче сон, танець татарський.

Лежав я в полі довго неживий...

Підвівши голову, Святому Юру

Обрік себе оброком: що з танця

Татарського мене він спас, я буду

Рубати в Лаврі дрова панотцям:

Скінчивши саме свій оброк сьогодні,

Я з себе верету покутну зняв,

І в каломут вернувсь ізнов народній.

Аж гульк! Петра Ререпенка спіткав.

Сюди ішов він із своїм наказом.

Вістовець

Я маю інший. Де ж Ререпа тут?

Оброчник

Ходімо. Відбував я у панянок

Колись одбучу за свій каломут,

Дак цвинтар сей, святу леваду, знаю.

Попоносив по келійках води...

Обгодимось, то знайдемо... Ти кажеш,

Що й сліду не зісталось від орди?

Вістовець

І слід її розпорошив Хмелецький...

Проява, далебі проява між людьми...

Се чи не другий Байда Вишневецький,

Козакуватий князь проміж князьми.

Татарина чуйним він чує слухом,

Дзвінка земля йому й крізь сон гуде.

Полом’яним, ширококрилим духом

Хороброго до бою він веде.

Не соколи на лебеді пускає,

Не вітер в полі крутить порохи:

На бесурмен козацтвом налітає,

І мов косою косить з них верхи...

Мов сон мені страшно-веселий снився,

Мов понад хмарами літав я з ним.

Мов блискавками та громами бився,

Мов жер орду драконом огняним...

Такий Хмелецький, так ми з ним воюєм

Нечисту силу степову горду.

Б’ємо-воюєм, а тим часом чуєм

Нову, та вже не від орди, біду.

Ходика, в полі сина не здобувши,

До Києва з міщанами притіг...

Коли б мене не виніс кінь, то певно б

За Либеддю під їх луками ліг...

Хотів був пан Хмелецький Случаївну

Везти на наші вольні хутори;

Тепер сюди прямує із-за Чути,

Тут мусить ждати іншої пори.

Поклявсь Ходика на шляху Татарськім,

В завзятті аж землі сирої з’їв,

Що матір в Києві з дочкою спалить:

Бо вже обох відьмами огласив.

Оброчник

Не діжде рід його і плід крамарський

Таку напасть козачкам учинить:

Поки живе і дише дух козацький,

Ми всі на недоляшка будем бить.

Одбув я в панотців свою відбулу,

Спокутував тяжкі мої гріхи,-

Тепер з шаблюкою стояти мушу

За них обох до ’станньої снаги!

Вістовець

Не діжде, клятий! З Поля дме гарячий,

Між хмарами мигають блискавки:

Поки наважиться хвалько ледачий,

Набудуться будьками козаки.

Оброчник

(кричма)

Ререпо! Осавуле! Обізвися!

Новий із-за Ведмежих Ліз наказ! -

Ходімо далій: мов у Базавлуці,

За деревом шумким не чує нас.

Виходять.

СЦЕНА ЧЕТВЕРТА

Там же таки.

Увіходить старша мати з молодою послушницею, за ними Юрода.

Юрода

Високоіменитая княгине!

Князького кодла пагонцю кривий!

Чи й ти ляхам робити допоможеш

Нас поляками на пожиток свій?

Князі й пани з владиками своїми,

З підлизами та прихвоснями, нас

Так гидко продали й занапастили,

Що не зробив би гидше й свинопас.

Старша мати

Іди собі, нещасний!.. Чи то ж можна

Преславним з предків русичам-князям

Зробити з Русі, з руської святині

Ананії й Сапфіри⁶⁴ грішний крам?

Юрода

Іду собі нещасний... Між глухими

Я маю вуші, чую всю брехню;

І зрячі в мене очі між сліпими,

Що й серед церкви бачать вовківню.

Нещасний я... А ти ще нещасніша:

У тебе розуму й мого нема.

Кому Господнє слово світом світить,

Тебе ж спасенницька окрила тьма.

Старе давняшній розум утеряло,

А молоде його не нажило:

У цім же то, княгине, й злу начало,

Звідсіль, спасеннице, на світі зло.

Виходить.

Старша мати

(сама до себе)

Бідахо, не здолів єси наруги

Та кривди римської перенести,

Широку та глибоку річку горя

Здоровим розумом перебрести...

Ох! Утомилась! Сяду, відпочину

Під сим кущем. Як рясно він цвіте!

Так процвітатиме на небі в Бога

Життє чернече, праведне, святе.

Схилився кущ розкішний лиліясу

Над каменем, і ввесь його укрив...

Як лиліяс цвіте-благоухає,

Так дух твій, паньматусе, чистий цвів...

А де вони, кого ми так любили,

Величні, пишні, горді, мудрі, сплять?

О, да освітить їх сумні могили

Всерадосна небесна благодать!

(Читає.)

«Княгиня Вишневецька», мати Байди...

Вже різане на камені ім’я

Заслалось моховими лишаями...

Спочину скоро коло тебе й я.

Послушниця

Ім’я велике, мамо! Рід наш Байду

Як мученика праведного штив,

І кобзареві дав за те награду,

Що думу гарну про його зложив.

Він Байдиною славою хвалився,

За душу Байди день у день молився.

Старша мати

Багато вже хоробрих вояків

За живота мого перевернулось,

А діло Байди, славне і святе,

І в мирі, і в чернецтві не забулось.

Бо він Спасителя свого, Христа,

Хвалив до смерті в муках несказанних,

І проклинав невірних бесурмен,

Цураючись їх забобон поганих.

Послушниця

Я чула, мамо, бувши на торгу

З твоїми хрещиками, річ предивну;

Що турки знов зібрались на войну

І двинули були на Україну,

Да против них царевич обізвавсь,

Султанський син, по-гречеськи хрещений,

З козацтвом нашим добре запізнавсь

І вже пліндрує той Стамбул мерзенний.

Цим слухом повниться ввесь монастир.

Старша мати

Путі Господні неісповідимі.

Молімося за християнський мир,

Небесним промислом од бід хранимий.

Покинула давно я грішний світ,

Житейське воздвизаємоє море,

Де віра віру, сила силу боре,

Посеред соблазну і всяких бід.

Тихе пристанище знайшла в сих стінах

І мук тяжких, безумних позбулась.

Душа, немов на голубиних крилах,

Під небо молитвами вознеслась.

Молитись і про те я буду,

Щоб там козак палив і пліндрував,

Де серед лютого й гидкого люду

Турецьку віру Байда проклинав.

Послушниця

А то ще кажуть, ніби сатана...

Дух свят при нас!

Старша мати

Дух свят при наших душах!

Послушниця

Матусю! Й досі в мене, мов луна,

Страшне се слово дзеленчить ув ушах...

Якийсь новий, гидкий, проклятий чин

(стиха)

Задумав між ченцями учинити,

Щоб з піднебесних осяйних вершин

Зіпхнуть кого та в пеклі потопити.

Старша мати

О! Сатана, мов лев, мовляв, рикає,

Щодня кого шукає проглинуть!

Нехай хранить нас Тройця Пресвятая,

Освічує житейський темний путь!

Послушниця

Матусю рідна! Кажуть, проявився

У Києві старий, старезний дід!

Що всяку давню старину зазнає

І сам уже своїх не злічить літ.

Сей дід... Не доберу свого ума...

Якийся чорнокнижник окаянний,

Що вдень буває білий, як зима.

При місяці ж - мов парубок рум’яний...

І проявилась баба-чарівниця,

Вночі стара та сива, як зима,

А вдень принадна, гарна молодиця,-

Вродлившої й у Києві нема.

І се вони, як місяць серед неба

Сріблом обсипле хмарки золоті.

Злітаються понад монастирями

В своїй диявольській нечистоті...

Старша мати

Гріховен мир, гріховні в мирі й мрії;

Храни від нього непорочний слух.

Молись великомучениці Діві,

Да не смущається ясний твій дух...

Хто ж чарівник сей? Хто ся чарівниця?

Послушниця

Благослови сказати до конця.

Ув іскусі ти, мамо, заступаєш

Мені духовного мого отця.

Старша мати

Кажи.

Послушниця

Сі чорнокнижники,- говорить

На торжищі водно старе й мале,-

Се лжепророки мороку людського,-

Антихрист їх поперед себе шле...

Вони якогось князя одвернули

Од вірної жони і двох діток

І в погребищі темному замкнули,

Вродлива відьма й сивий лжепророк...

Старша мати

Ну?

Послушниця

Там сидить він, мов той сич у стрісі,

Ніхто його не бачить; а вночі

Утрьох якусь читають чорну книгу

При чорній очарованій свічі.

Старша мати

Якогось, кажеш, князя? Якого ж певно?

Послушниця

Якого, не скажу, да певна річ,

Що зачаровують і небо, й землю,

Читаючи в тій книзі день і ніч;

Земля щоб не давала людям плоду,

А небо без дощу було й роси,-

Щоб нічим християнському народу

Було харчитись від серпа й коси.

Старша мати

Принадна, кажеш, гарна молодиця...

Вродлившої і в Києві нема?

Послушниця

Ні літ вона, ні спеки не боїться:

Бо молодить її пекельна тьма.

Старша мати

(охрестившись)

Я надивилась всякого народу

І знала тих, що з’їздили ввесь світ,

А про таке ще не чувала зроду,

Про сатанинську переміну літ.

Ох! Замолоду й я умом грішила,

На всяку новину жадна була.

Но благодатна таємнича сила

Мене на путь спасенну привела.

Смирила тут я розум свій мирянський,

До неба праведну стезю знайшла,

В любові утвердилась християнській

І тишину душевну обрела.

Послушниця

Матусю, чи дозволиш поспитати?

Старша мати

Про що? Питай.

Послушниця

Ще як я грішний мир

Не залишила, як мене дурниця

Лестила, не пускала в монастир,

Була отут в монастирі черниця

Князького роду... Кажуть, що вона

Ходила на таємне послушаннє

В Золотоверхий...

Старша мати

Годі! Сатана

Спокушує твій розум... Сотвори

Молитву перед образом чудовним

І про сю річ ні з ким не говори...

Удар на сон грядущий три поклони.

(Послушниця відходить по її киву.)

Як дивно, Боже, ти мене хранив!

Чернець лукавий, нововірець тайний.

Мене в переступі свойму любив...

Схитнулась я була його читаннєм,

Заплуталась в сітях його ума,

І вже гріховним оддалась мечтанням,

І добрий розум окривала тьма...

Но ти мене постом на путь наставив,

Ти мрак мій молитвами розігнав,

На благочестіє мене направив

І в рай стезю спасенну показав...

Тепер очима духа прозираю

В трекляту чорнокнижницьку ману

І чистотою серця побіждаю

Нечистого в учинках сатану...

Тепер ні на владику і гетьмана.

Ні на фундатора не подивлюсь,

Перед очима всіх потужних пана

Достойного жезла мого явлюсь.

Сей монастир Замойські фундовали

За предків, благочестієм твердих,

Тепер вони всі поляками стали,-

Пора нам волю занедбати їх!

СЦЕНА П’ЯТА

Там же таки.

Увіходить Случаїха з Случаївною.

Случаїха

Вже восьмий місяць криємось од миру...

Коли ж не крились ми? І хто він, мир?

Як тісно людям на широкім світі,

Що забігають аж у монастир!

Мир, се орда, де не буває миру,

Де ʼдно ʼдного ясирить-полонить.

Мир, се тюрма злиденного ясиру;

Вона бідами й муками кишить.

Мир, се страшна напастю потороча,

Чудовище недужнього ума.

Мир - мука правди, пагуба пророча,

Під назовом освіти вічна тьма.

Старша мати

Про тьму говорить... Заступлю за камінь...

Спи тихим сном, паньматко, між кущів!

Не чуй того з блаженними духами,

Що за гріхи Господь мене привів.

Случаївна

А добре тут у затишку нам, ненько!

Сі дерева розкішні та густі

Нагадують мені гаї далекі,

Де нам далось науку обрести.

Старша мати

Еге, науку... Чорну, чорнокнижню...

Тебе на те і вибрав злоби дух,

Щоб чарувала й туманила ближнім

Принадами своїми око й слух.

Случаїха

Мені вони нагадують султанські

Зукрашені кіосками сади,

Звідкіль мене у землі християнські

Отець твій вирятував із біди.

Старша мати

Бач, потурначко! Тут сади султанські,

З кіосками... Кіоски, се церкви,

Святиня наша. Споминки поганські

У неї на умі.

Случаїха

Була я в татарви,

Була я в турків у руках та й знала

Одну тиху прихильність і любов;

А тут у мене серце занивало,

Мов од морозу холоділа кров.

Старша мати

Давно тебе постерегла я, злюко,

А люде й перш мене постерегли...

Прихильність і любов од лютих турків,

Гидка любов од злої татарви!..

Блищиш очима, красото пекельна!

Страшна дияволова красота;

Та покіль проковтне тебе геєна.

Поб’ю Христовим знаменом креста.

Случаїха

Сідаймо тут... Чи є в людей сих сором,

Чи є в них розум, що якісь огні

Пекельні змислили п’яним собором,-

Живуть, мов сплять і бачать все вві сні!..

З тобою ми з біди в біду втікали,

В утьоках нам предатель помагав:

Зробив розбійницький вертеп у храмі

І трохи нас на той світ не послав.

Се він, проклятий, видумав пожежу

І гуком «горимо» злякав п’яниць,

І очі посліпив у всіх брехнею:

У райців, лавників і в молодиць.

Тепер на молитви нас безконечні

Осуджено, на чудеса святих,

На ті вбивання плоті недоречні,

На слуханнє казок тупих, пустих...

«У затишку нам добре»,- ти мовляла...

Се, доню, смерті затишок сумний:

Тут серце, волю, розум забивають,

Кістяк з людини роблять гомінкий...

Тут Старша Мати все, що є в людині,

Святе, премудре, добре погребла;

А той титул, що занедбала в мирі,

Серед отшельниць мира прийняла.

Княгиня... Чи Корецька, чи Острозька,

Се їй однаково: бо навкруги

Вироблює їй пинда старопольська

Невольниць, нижчих панського слуги...

Старша мати

(вийшовши з-за каменя)

О відюхо! Доколи будеш риком

Пекельницьким обитель посрамлять?

Геть звідсіля!..

Вірсавіє!⁶⁵ Юдіфо!

Звеліте зараз дзвонаря позвать!

Случаївна

Матусю, не турбуйся. Се звичайна

Вдовицька та сирітська доля. Я тобі

Не признавалась, як тут сумовала!

Корімося, поки життя, судьбі...

Воно недовге: я се в серці чую,-

Аби одну нам смерть обом Бог дав...

Покиньмо так мізерну жизнь земную,

Як наш її Учитель покидав.

Случаїха

Я відюха: бо відаю всю скверну,

Що молитесь «очисти нас» щодня.

Я відюха: бо знаю, як надменну

Постами душу ловить западня.

Збігаються черниці.

Старша мати

О, хто з вас, сестри, має вуші, чуйте,

Як ізневажено наш монастир!

О, хто з вас, дочки, має очі, бачте.

Як осквернив сі мури грішний мир!

Случаївна

О «серце чисте»! О ти, «духу правий»!

Де ж ваше втечище серед мирян,

Коли з чернечого життя лукавий

Зробив людського розуму туман?

Увіходять Петро Ререпа з Дзвонарем.

Ререпа

Туман ми сей розмаємо, небого!

Ми, харалужного меча ченці,

Ми, славні рицарі хреста святого,

Ми, волі й правди добрі молодці!..

Нема того вже, хто з тобою в парі

Жадав - твоїй душі нерівня - жить:

Згубивсь в орді, мов той сірко в базарі,

А ми готові вам обом служить.

За Случаївну та за Случаїху

Лягти козацька рада голова!

Се з-за Ведмежих Ліз, вам на утіху,

Принесено ’д Хмелецького слова.

Чи зрозуміла, нене?

Случаїха

Боже правди!

Ререпа

Чи зрозуміла, панно молода?

Случаївна

Де ж пан Хмелецький?

Ререпа

Там, де від козацтва

Розсипалась по Запіллю орда...

Рушаймо на самарські та саксанські

Незнані панству вольні хутори:⁶⁶

Нехай в Хмелецького, так як у Байди,

Шукають ласки королі й царі.

Кому вагу мечами перехилим,

Тому широка вклониться земля.

Згадає лях князькі та панські кривди,

Нагнувшись під восточного царя...

Старша мати

Жени з монастиря відьом, дзвонарю!

Геть! Позникайте, чада сатани!

Увіходить Юрода з кістяком на плечі.

Юрода

Жени, дзвонарю, й я тобі пораю:

Оце дияволові чада! Ось вони!

(Вказуючи на черниць.)

Твою правицю вороннє з орлами

Клювали й досі, що її втеряв.

Я вчора на Соло́ниці у вовка

Про темряву спасенницьку одняв.

Жени їх, брате, мертвою рукою.

Коли жива дурних не прожене;

А не подужаєш, то й я з тобою,

Я протурю їх: знатимуть мене!

Старша мати

Дзвонарю, чуєш?

Дзвонар

Чую, чесна нене.

Старша мати

Дак чом же не женеш сих чарівниць?

Дзвонар

Не бачу, чесна нене, їх між нами.

Юрода

А се ж вони! Повиганяй черниць

Та засвіти посеред церкви світло,

Та розжени сліпорожденну тьму,

Те ідольство дурне, що як осліпло,

Вже більше тисячі годів тому.

Дзвонар

Ох, брате! Не лівші таке вчинити.

Ререпа

Се правда. Втято в нас, у козаків,

Правицю, що здоліла б засвітити

Неугасиме світло між ченців.

Поникли панські в нас уми високі.

Що завзялись були нас освіщать...

Сліпорожденні книжницькі пророки

В хаптурництві знаходять благодать.

Ходімо звідси, сестро Случаїхо,-

Ходімо, люба доню! Прийде час.

Минеться темряви людської лихо,

І чистий правди світ освітить нас.

Спускається завіс.

Оркестр грає «Ой по моречку та глибокому».

АКТ П'ЯТИЙ

СЦЕНА ПЕРВА

Під замковою горою Скавицею.

Серед шляхетно-козацького коша походжає задуманий Хмелецький.

Хмелецький

О бідний мій народе! Де ж та віра.

Що ти в ній якоря б собі знайшов

У темряві хвилястій суєвіра.

Покіль науки б світ у мир прийшов?

О бідне серденько! Де ж певна пристань

Посеред бур напасті та біди,

Куди б сховалось ти на відпочинок,

Як лебідь в тихі застуми води?..

Служив я «святопам’ятному» марно,

А ще марніш Замойським-полякам,

А ще марніш славетникам міщанам,

А наймарніше - козакам-братам...

Той дбав не про народ, а про корону;

Ті дбали не про Русь, а про ляхву;

Ті дбали про свою кишеню повну,

А сі - про здобич та гульню п’яну.

І там, де дух сумний засвітить світло

Далеко від мирської суєти,

Ясна любов Христова туманіє

Серед безрозумної темноти.

Де ж дикого нам дітись поля?

Де захист наш, спочивище тихе?

Де в вольного народа вольна воля?

Де кротким не орудує лихе?..

Козацькі вольні хутори? Там мало

Потужників, щоб гамувати зло.

Майтборські правні городи?⁶⁷ Там право

Безправне гору над людьми взяло,

Глибока Польща? Ми там - аріане:

Бо віру проявляємо в ділах.

Німецькі землі? Там ксьондзи-погане

Готові нас палити на кострах.

Повсюдно в світі морок і омана;

Повсюдно Божу правду боре лжа;

Повсюдно жертва стогне від тирана;

Повсюдно серце крають без ножа...

Дак стіймо ж кріпко на своїм законі,

Що нам природа чесна подала:

Доколи правди Бог сидить на троні,

Не ужасаймося людського зла!

Борімося, поки в нас духу й сили,

За руську честь, за руське битіє,

За право розуму, і волі, й віри

В божественне подобіє своє!

Увіходить Ререпа.

Ререпа

Що, синку, ніким воювати?

Я добре бачу, дак не та ж така пора,

Щоб осавулові та відлучатись

На одшиб із гетьманського двора.

Хмелецький

Що ж у гетьмана там?

Ререпа

Посли московські,

Дяки в перевдязі купецькому прийшли

І батька нашого з одра високим

Царським соізволенням підняли.

Тим часом злочестивий війт Ходика

Зчинив у Києві страшний содом:

Обліг кругом варязьку кам’яницю

І зве на суд, мовляв, обох відьом.

Хмелецький

Про се ж то нам тебе і треба, батьку,

Щоб рятувати їх з катівських рук,

Тепер спасти жону й дочку козацьку

Єдино може луг наш Базавлук.

Непевні вельми хутори козацькі,

Ще непевніші, бачим, городи

Тому, хто знявсь над святощі простацькі

Серед п’яної, темної орди.

Насилу встиг прибути з почтом панським,

Насилу вдержав імпет ходичан.

Стою між замком і двором варязьким

Малим кошем в облозі від міщан.

Ререпа

Ми чули поза Либеддю стріляннє,

Та не діймали віри, що се ти.

Хмелецький

Як бачиш, розігнавши кримське птаство

У Київ мусив боєм увійти.

Давайте нам підмоги: бо козацтво

Шляхетске против тисяч опияк -

Кравецтва, шевства, ковалів, рибалок,

Музик і підзамчанських кожом’як.

Хоч би і встояв, то криваву річку

Гидую позад себе зоставлять.

Не дай мені Господь Славуту слізьми

Вдовиць та сиріт бідних доповнять!

Нехай Хмелецький лучче сам поляже

За сироту та за вдову в бою

І всім серцям великим перекаже

Честь-славу несплямовану свою!

Ререпа

Мій синку! Є тепер за що лягати

У полі трупом щирим козакам:

Наш Сагайдак завзявся показати

Дорогу древню до братів братам.

Як вдарило татарське лихоліттє

На займища бояновських варяг,

Розпалась древня Русь на три частини:

Одну забрав литвин, а другу лях;

Та з третьої озвавсь Іван Великий:

«Моє насліддє й Київ, і Литва,

Моя се предківщина по варягах,

До мене перейшли всі їх права».

Сим словом і тепер посли цареві

Гетьмана з ложа смерті підняли.

«Горнітесь Русь до Русі, стійте ревно

За честь і славу руської землі!

Покиньте Польщі пакосне надбаннє

Засліплених латиною панів,

Що за гонори та за вихруваннє

Із Русі по’бертались в поляків!»

На поклик сей воскрес козацький батько;

Митрополит його благословив,

Щоб козаків, міщан і руську шляхту

Під православного царя хилив.

Хмелецький

Що се провадиш ти мені, Ререпо?

Безумне діло бити на панів,

А й надто, як усі човни далеко

Борей на морі Чорнім потопив.

Ререпа

Ні! Він із Нотом, Евром і Зефіром⁶⁸

Морські човни, мов стадо лебедів,

Пригнали вчотирьох ладом та миром

І звеселили січових дідів.

Прислали сиві вістовця бистрого,

Летів о дву́кінь з Низу день і ніч.

Пристиг у саму пору до старого

І всолодив йому посельську річ.

Є чим тепер із Руссю Русь паяти,

Є чим з міщан робити козаків,

Ляхву, мов череду, за Віслу гнати

І з нею руських бугаїв-князів.

Хмелецький

І ти мені се кажеш?

Ререпа

Не дивуйся.

Ми - учні Байдині з твоїм отцем

І робом Байдиним до єдинення

З Москвою Русі Київської йдем.

Хмелецький

Князь Байда Вишневецький відцурався

Бояр московських так, як і панів.

Ререпа

Опричників тиранських він боявся,

А не хоробрих, щирих руснаків.

Він їх собі зголубив; він дружину

Олеговим звичаєм з них зробив,

І через них з Москвою Україну,

Як древню Русь із Руссю єдинив.

Хмелецький

І я про єдиненнє руське дбаю,

Та не під самовладним кулаком,

Я на свободу розуму вповаю,

Для неї й подвизаюсь козаком.

Широкий світ, а тільки в нашім плем’ї

Тиранії церковної нема:

Бо і німецькі, як турецькі землі,

Пообіймала фанатизму тьма.

Ререпа

А нам про се Пороги наші інші

Надії й міркування наревли,

Як переучувати нас по-римськи

Антихристові ницаки прийшли.

Огляньмося, мій синку, де поділась

Острожчина й Заславщина? В чиїх

Руках аж по Самару опинилась

Держава наших праотців святих?

Дивись: де правили князі варязькі,

Де «Руську правду» ширив Ярослав,

Там єзуїти пов’їдались лядські,

Мов хробаки, у руський наш состав.

Чого ж нам ждати, синку, га?!

Хмелецький

Від Польщі -

Нічого, батьку: бо вона згнила

Ще за Батури, як латинську віру

На місце вір свободних прийняла.

А ждати мусить Русь чогось від себе,

Від присуду козацького меча,

Від права всенародного, що верне

Під себе й мужиченка, й панича.

Ререпа

Оце ж то право, синку, всенародне

І затаїлось в серці у царя.

Не з низини, а зверху йде природне

Свободи почуття, наук зоря.

В тихому серці, синку мій, царевім,

Озвались голосно святі слова,

Слова братерства пред Отцем небесним;

Глуха про них розпинджена ляхва.

Цар Михаїл⁶⁹ оприччину Христову

Зробити хоче з наших козаків

І бачить правди перву в тім основу,

Щоб за церкви ми встали на ляхів.

Подужаєм,- сим подвигом докажем,

Що ми за Русь левами стоїмо.

«Тогді,- рече,- своє ми слово скажем,

І Руссю рідну Русь підперемо».

Хмелецький

А як же ні?

Ререпа

«Як ні,- рече розумний і хоробрий,-

Тогді - про Русь ми турчимо,

Щоб затуманити в земляцтві розум добрий,

Самі ж не воду, кров людську п’ємо.

Восточний цар нас мусить стерегтися:

Бо нас безбожними давно вже звуть.

Москва й без нас зуміє обійтися,

Вона й без нас верстатиме свій путь».

Хмелецький

Верстатиме путь власті і потуги,

Да не культури, батьку рідний мій,

Хилитись мусить варвар і в потузі

Під переважний інтерес чужий.

Ні-ні! Вповать на деспота даремно!

Нас призвано на те, щоб не Москву

Звеличити своїм братерством древнім,

А претворити в Русь Литву й Ляхву.

Ми - дух полом’яний у польськім тілі:

Се тіло ми возродим, натхнемо

Тим, що під римські верховодні мрії

Вовік чола свого не нагнемо.

І возсіяє розум наш огнистий,

І стане віра вольна, як любов,

Заб’ється боєм правди серце чисте,

Заграє добра в чистім серці кров.

Ререпа

Не буде так, мій синоньку, не буде,

Сонечко та кров ненавистю кипить:

Того, що прокляли правдиві люде -

Бог правди не восхоче з мертвих воскресить.

Де руська кров із лядською злилася

В ім’я святого римського отця,-

Вона рудою чорною взялася

Про всі віки грядущі без конця!

Хмелецький

О фанатизме! О вожді сліпії!

До чого ви народи довели?

Ви в них свої укоренили мрії,

Ви і в розумних розум одняли!

Ререпо, батьку, там, де сила дика

На силу дику бурею реве,

Мені печаль над річ мою велика,

Як ветхий верет, серце щире рве.

Хіба ж на те рай тихий, Україну,

Господь понад Славутою создав,

Щоб з неї чоловік зробив руїну

І Каїнам-потомкам передав?

Ні, батьку! Я боротимусь до впаду

За повні кращих задумів серця,

Боротимусь, поки снаги, за правду

Небесного усіх людей Отця!

Ререпа

Тепер уже не наша, синку, воля

На ріднім полі постать вибирать:

Що нам посіяла за предків доля,

Те мусимо в поту й крові пожать.

Прозрів наш батько бучу неминучу:

«Нехай же я,- рече,- її зачну:

Сим я відбуду за гріхи відбучу

І тихим сном серед борців засну».

От наше мотто! Пристаєш?

Хмелецький

Ні! Буду

Довіку тим, чим Бог мене создав.

Чути гармату.

Ререпа

Дак от же знай! Се голосний знак суду

Між нами й вами, браттє, батько дав:

Стій за ляхів та поляків із шведом,

А ми з царем постоїмо за Русь.

Хмелецький

Не за ляхів та поляків,- за волю

Я, поки тху мого, борюсь і б’юсь.

Зо мною тисячі братів поляжуть

За певний захист совісті й наук,

І світу християнському докажуть,

Що тільки в нас нема катівських рук.

Ререпа

Отак «син на отця й отець на сина...»⁷⁰

Та що ж? Так мусить бути й по Христу:

Нехай вироблює й Русь-Україна

Своєї віри й слави правоту.

Борімося ж, поки в нас духу й сили,

За правду, що сповняє нам серця!

Поляжемо,- гукаймо і з могили:

«Борітеся за правду до конця»!

Вбігає вістовець.

Вістовець

Гей, осавуле! Батько наш кінчиться!!⁷¹

Подавши гасло, впав мов неживий.

Вбігає другий вістовець.

Другий

Вельможний паноньку! Вже війт Ходика

Заткнув на Кам’яниці прапор свій.

Хмелецький

Ходика? Прапор свій! Дак бийте ж, бубни!

Натхни нас, Боже, духом правоти!

Грими громами з неба, гласе трубний!

Мечі! Блискайте крізь гарматний дим!

Виходить.

Ререпа

(помовчавши)

О батьку! Чом ти не пожив ще трохи;

Чому не впав єси, проливши кров,

Щоб знали дружні сили та й ворожі,

За кого ти підняв, яку святу підняв ти корогов?

Велике б діло розпочав... Його почати

Ніхто не здужатиме серед нас...

Чи вже ж твоєї, Боже правий, правди

Ще не настав страшний, великий час?

Ходімо, браттє: може, ще появить

Себе серед міщан та козаків

І славою найвищою прославить

Свій вік, піднявши Київ на ляхів.

Я знаю: кине лядство і Хмелецький:

Бо дяка русину в ляхви одна:

Як прийдеться за Віслу їй втікати,

Вона пішле нас доставати дна.

Спускається завіс.

СЦЕНА ДРУГА

Під ворітьми в Сагайдашного.

Увіходить князь Масальський.

Масальський

Свята душа в отця митрополита:

Йому й на ум не прийде наша фальш.

Коли б не ся проклята оковита.

Ох! Інший був би заробіток наш!

Та з шинку й з пекла вороття немає!

Пропив давно і розум я, і честь.

Тепер сей Трипус мною повертає,

Поки в калитці гроші в нього єсть.

Посел Ахії, я влестив святого,

А знаю, що брешу, як в Тушині...

Тепер чортма ізнов ні золотого

В дірявому козацькім гамані:

То й мушу під чужу скакати дудку,

Латину кляту підпирать плечем,

Від роздобутку та й до роздобутку

Клепати язиком, немов мечем...

Благословляє на войну козацтво

Святий владика київський... Шкода,

Що правди не дає відкрити п’янство.

Без правди ж, як не кинь умом,- біда!.

Увіходить Tripus.

Tripus

З обідранця зробивсь ти бучним паном;

З нетяги став срібляником єси;

Ще ж на престол царський тебе ми стягнем...

Масальський

Тягніте й на престол мене, біси!

Tripus

І возвеличимо понад царями,

Аби слухняний був та шанувавсь...

Масальський

За всякий гид в гидкій пекельній ямі,

Щоб зараз голими руками брався.

Tripus

Не бришкай! Слухай: знов пора настала,

Прийшов великий, всерішущий час!..

Масальський

Щоб Русь ляхві знов у пригоді стала?..

І не кажи: я наскрізь бачу вас!

Tripus

Ми вкупі з нею слави доказали

Про ввесь широкий світ під Хотином;

Попи ж її й отамани гуртом

З Москвою потай Польщі трактували.

Так зрадив би нас тільки сатана...

Чи до смаку тобі ся новина?

Масальський

Мені все до смаку, скажу по правді,

В моїй гіркій на всіх людей досаді...

Як звергла нас, лихих сіпак, Москва

Та поробились ми січовиками,

А хто донцями, хто лисовчаками,

Тоді вже ввесь широкий, вільний світ

Нам став однаково чужий і рідний.

Де не пристане козарлюга бідний,

Усюди за сім бід один отвіт,

Або ж - кабак з кабашними жінками

Та рай п’яний з бандурами й скрипами.

Tripus

Фі, князю! Ти ж з себе позмивав

Козацьку грязь і випрудив ту нужу,

Що, пропиваючись, понаживав,

Як із бояр в козацьку вбрів калюжу.

По розуму твойму й по серцю в нас

Велика місія про тебе буде;

Хай наші подвиги й наш славний час,

Дивуючись, вовіки славлять люде!

Масальський

І слово в тебе золоте, й рука,

Святий пройдисвіте, натхненний бісом;

За слово словом дяка ʼд козака,

За золотом він служить вам желізом.

Tripus

Та й годі?

Масальський

Чим же ще?

Tripus

Чим я звелю.

На те козак єси, щоб слухав пана...

Я не свою казну вам роздаю.

В нас пан у всіх один. І ти, і я

Нічого в Нього й перед Ним не стоїм.

В Його святій руці уся земля...

Зруйнуй - зруйнуємо, построй - построїм...

На! Ось тобі від Нього дар малий.

Масальський

(труснувши гаманом)

Ні, не малий: се золото бряжчить,-

Метал важкий, що й совість переважить.

Tripus

Про совість не тобі й мені судить,

Судить Тому, хто зв’яже і розв’яже,-

Хто берло всіх берел в руці держить

І кожному цареві право вкаже.

На Київ простягла широку лапу

Зажерлива Москва, а патріарх

Завзявся з Русі виперти геть папу,

Турецький притупень і потурнак.

Сказивсь ваш Сагайдашний від його

Закаляного калом схизми слова:

Устав на нас за ворога свого,

А чернь козацька на все зле готова.

Та зрадника невидимим жезлом

Господь в саму минуту зради вдарив,

І небеса перед царським послом,

Мов перед іродським, закрив-захмарив.

Тепер конає ниций, підлий пес,

Душа лукава, здобиччю несита,

Шукає в грецькій сліпоті небес

І сповідається в митрополита...

Но знайде пекло, а не Божий рай:

Се певно... Слухай же, що ми з ним зробим...

На віру схизматицьку не вважай:

Ми Русь до віри правої способим.

Масальський

До віри правої.

Tripus

Авжеж!.. Вона

Вагання в задумах своїх не знає,

І душу схизматицьку аж до дна

Від грецької гидоти спорожняє.

Масальський

Аби сповняла золотом гаман,

Байде козацтву й греки, і латини.

Tripus

Ну, слухай же: се буде твій талан,

Коли Іуда від причастя згине.

Масальський

Як від причастя?

Tripus

Ти почарував

Ченців і козаків царем турецьким,

Що ніби потай батька хрест прийняв

І літ дойшов в законі вашім грецькім...

Цій казці кожен віри з них поняв.

Іди в будинок. Там у них тривога;

Ти ж свій у них: іди і в їх дари,

На честь безгрішного земного Бога,

Влий тайкома сих капель дві чи три.

Масальський

Я?!

Tripus

Ти.

Масальський

У чашу?!

Tripus

В чашу.

Масальський

Боже правий!

Tripus

Так, перед подвигом твоїм святим

Воздінь до Бога праведності руки

І помолись.

Масальський

Ні! Я християнин.

Tripus

Ти будеш ним колись; тепер не знявся

Над турчина, татарина й мордву,

Доколи вкупі з нами не завзявся

Під ноги папі підослать Москву.

Масальський

О демоне безбожний!

Tripus

Не брикайся:

Ми золотом гнуздаємо й царів.

В своїм безумнім слові зараз кайся:

Нам править світом сам Господь звелів.

Масальський

Сам сатана звелів!.. На! Псе брехливий...

На! Подавись! Ось золото твоє!

Ми, Русь, не о самім козацтві живі:

Утечище й опріч коша в нас є.

Іду, гидкі лудани з себе скину,

Кармазини ногами потопчу

І, молючись в постах аж до загину,

Своє життє мовчальником скінчу...

Хвалітесь вашим папою безгрішним;

Ми руські спокутуємо гріхи

І вас окриємо докором вічним,

На Божім полі кляті реп’яхи!

Виходить.

Tripus

Зірвався осятер з гака, з принади.

Переборщив я надто... Русь дурна,

Хіба через атеїв без досади

Дасть перероблювать себе до дна...

Ну, що ж? І тисяча годів чикання

Нас не лякатиме. Настане час,

Коли науку саморуйновання

За благо приймуть русини від нас.

У них свої постануть єзуїти,

Щоб нас бороти і против братів,

Що будуть схизматицьким робом жити,

Вворужаться, немов против катів.

Виходить.

СЦЕНА ТРЕТЯ

Варязька кам’яниця.

За ворітьми бойовий галас. Увіходять війт Ходика та Садко Садковський, за ними троє дударів з рогами-шипошами.

Ходика

Нагрів обом Хмелецький чуба нам:

Насилу дав оборонити брону...

Тепер собі тарахкай із гармат!

Не подамо себе на глум нікому...

Тепер в моїй ви силі й волі знов,

Та вже не родичками вас вельможних

Зробити хочу, а пролити кров

Нечисту вашу, відюхи безбожні!

Садко

Ні, свате! Не проллєш. Про се шкода

Блягузкати. Всі лавники говорять,

Що тілько полом’є відьмам біда:

Бо полом’я й чорти не заговорять.

Ходика

Спалити б то живцем пекельних злюк?!

Се думка добра: бо, коли б чортиці

Ще раз із наших викрутились рук,

Тогді б ізрадили нас і п’яниці...

Садко

Спалити.

Ходика

Добра думка, та біда

Що і козацтво наше, і міщанство

На раду кликати про се шкода.

Ми не гишпанське, свате, християнство.⁷²

Не хутко нас латина доведе

До розуму такого... Католики

Нам очі колють, що про нас байде́

Їх суд над єресю святий, великий.

У нас піп і чернець поклони б’є

І Господа за грішників благає,

Або з ними горілку добру п’є,

А під людей огню не підкладає!

Садко

Про що ж нам здався піп або чернець?

Ми auto da fe і без них спроворим.

Ходика

Дак люде ж не дадуть...

Садко

Дадуть!.. Кінець

Обом відьмам без ради ми сотворим.

Ходика

Як се?

Садко

А так... Дивись, он дим густий

Із башти, де сидять відьми, мітлою,

Як сажа чорною, мов стовп товстий,

Встає під небо... Глянь, уже рукою

За кришу очепилась відюха!

Ходика

Се ти?

Садко

А хто ж?

Ходика

Солому?

Садко

Всяке сміттє.

Ходика

Нехай же гине паплюга лиха

І з нею - все лихе її насліддє!

Спасибі, любий свате!.. Слобонив

Мою ти совість од важкої муки,

Що, їх катуючи, я б замочив

В крові, мов справді кат, шляхетські руки.

Садко

Втікаймо ж, поки полом’є двора

Не поняло... Подай дударським рогом

Троїсте гасло, що прийшла пора

Пускати хмелечан... Рушаймо з Богом!

Гасло в роги-шипоші.

СЦЕНА ЧЕТВЕРТА

Світлиця в дому Сагайдашного.

Серед світлиці окрита червоною китайкою домовина; келейник Зосим читає над мерцем Псалтир; а перед домовиною царські посли в купецькому перевдязі.

Первий

Прямой разбойник был Петр Сагайдачной,

Но покаяннем душу искупил:

Уразумел свой путь греховный, мрачной,

И в козаках дух русской воскресил.

Другий

И в благодатном покаянье светом

Прозренья в будущее воссиял.

Своим благим, пророческим заветом

Потомство к славним подвигам призвал:

Восстанет Русь Владимира Святого

И Ярослава Мудрого, как цвет

Народа, верою вовек живого:

Спасительный усопшего завет!

Третій

Смутим царя ми вестию печальной,

Что отошел ко предкам тот один,

Кто смел и мог бы повернуть Украйной,

Как истинный святыя церкви син.

Первий

Високий дух среди орды бесчестной!

Прими земной, прощальный наш поклон.

Благословенный в памяти сердечной,

Да будет сладостен твой вечный сон!

Уклонившись низенько, виходять.

Увіходить Степан Хмелецький. На одежі й обуві в нього знаки бою й пожежі.

Хмелецький

Великомучениці ізувірства

І злої темряви! Тепер один

Стою на Русі против суєвірства,

Вворужений мечем християнин.

Ніхто мене, як знали ви, не знає;

Нікого вже, як вас, не полюблю...

Но мовчки туга серце пожирає,

Я не плачем огонь його заллю...

Великий воїне! Великий духу!

Ти руську силу з мотлоху создав,

Но змалку занедбав єси науку,

І злій тій силі напрямок подав...

Ти заповідав їй бої криваві,

Безощадну руїну, пожарі

Задля погибельної честі-слави,

Що превозносять темні кобзарі.

Увіходить Петро Ререпа.

Ререпа

Не задля слави, синку,- задля правди!..

Нехай укривджена буяє Русь

На впадок можновладної громади!

Я з можновладством осліп, синку, б’юсь.

І прийде час колись благословенний,

Що руська сила ворога зотре -

Все, чим хваливсь і славивсь навіжений,

З погордою ногами попере.

Хмелецький

І прийде час німого жалкування,

Та вже не буде злющим вороття,

Що ради гайдамацького буяння

Занапастили волю без пуття!

Ререпа

Не нам се знати, друже мій єдиний...

Ми всі дали гетьманові обіт

Боротися за правду України,

За правду й волю, поки сонця світ!

Хмелецький

Що ж правда, батьку-друже, і що воля?

Борітесь осліп. Я за тих стою,

Хто серед дикого пустого поля

Кладе за плугом голову свою.

Впадімо, синку, ниць перед труною

Того, чий дух тепер урозумів:

Хто нас веде до славного впокою,

І хто до колоту й жалю довів...

Вклоняються земно.

Завіса спускається.

Під гарматним ревом хор співає вічну пам'ять.

Кінець.

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дмитро Грабко

Куліш П.О.

ПЕТРО САГАЙДАШНИЙ

134

Друкований текст для вичитування взято з:

Куліш П.О. Твори в 2 т. Том 2: Поеми. Драматичні твори.

Київ, «Наукова думка», 1994.

Серія «Бібліотека української літератури»

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Вичитування тексту: Дмитро Грабко

© Форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2024

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2024

¹ - Йдеться про Софійський собор, споруджений Ярославом Мудрим (у 1037 р. за «Повістю минулих літ», в 1017 р. за Новгородським літописом), головний митрополичий храм Русі. На початку XVII ст. був дуже знищений, що на той час стосувалося, як пише П. Куліш, більшості церков: «Наши древние святилища поражали скорее своим запустением, нежели устройством. Киевская Святая София не гремела органами, не сияла изяществом убранства, как те соборы, в которых, на досаду немцам, продавались индульгенции. Она стояла пусткою и затекала дождями. Даже самый вход в нее при Иове Борецком был завален упавшею стеною» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 3 - с. 135). При цьому Куліш посилається на працю А. Кальнофойського «Тератургима».

² - Тобто єзуїти, члени католицького чернечого ордену «Товариства Ісуса», заснованого в 1534 р. Ігнатієм Лойолою для боротьби проти Реформації і зміцнення влади папи римського.

³ - Упасеши я жезлом железным, яко сосуды скудельничы сокруши я Псалом IІ, 9.

⁴ - Очевидно, йдеться про воєводу Василя Михайловича Масальського-Рубця. В 1604 р. в Путивлі підняв військо і людей на підтримку Лжедмитрія I. Після смерті Бориса Годунова в 1605 р. керував знищенням Марії і Федора Годунових. В 1606 р. зустрічав Марію Мнішек і її батька біля російського кордону. Після вступу на престол В. Шуйського був воєводою в Кексгольмі (колишня, до 1948 р., назва м. Приозерська Ленінградської області). В 1608 р. підтримав Лжедмитрія II, якому невдовзі зрадив. Був одним із послів до Сигізмунда для переговорів з приводу обрання Владислава на московський престол.

⁵ - Тушино - місцевість на північний захід від Москви. Як село відоме з 1380 р., а з 1960 р. у складі Москви. В 1608 і 1610 рр. Тушино було місцем перебування Лжедмитрія II, названого «Тушинским вором».

⁶ - Романови - династія російських царів та імператорів, що царювала з 1613 до 1917 року. Прізвище бере початок від імені боярина Романа Юрійовича, з донькою якого одружився цар Іван IV. Після визволення Москви від польських інтервентів в 1613 р. Земський собор обрав на престол шістнадцятирічного Михайла Федоровича Романова, сина патріарха Філарета (Федора Микитовича Романова). Його підтримували ті групи феодалів, купців, які прагнули посадити на престол слухняного царя. Царював до 1645 р.

⁷ - Ахія.- «Из цесарской земли прибыл в Киев некто Александр Оттоманус, иначе султан Ахия, или турецкий царевич, крещеный в православную веру и называвший себя законным наследником турецкого престола. Этого самозванца поддерживали, с одной стороны, католические паны, прикосновенные к козакам Лисовского, служившим тогда Фердинанду II, а с другой - православные шляхтичи, связанные добычным промыслом с «козаками Сагайдачного», как назывались запорожцы и по смерти знаменитого своего предводителя. С помощью последних Александр Оттоманус проникнул к Иову Борецкому, вкрался к нему в доверие и склонил его сперва благословить запорожских атаманов на завоевание Царграда, а потом - ходатайствовать у московского царя о пособии ему (Ахии) деньгами и людьми для войны с турецким султаном» (Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1.- т. 147).

⁸ - Янус - один з найдавніших римських богів. Спочатку бог світла і сонця, згодом входів і виходів. Янус був також богом початку і кінця всякої діяльності. Потім уявлення про нього змінилися. Його люди віддавали шану на початку січня (цей місяць януаріус був йому присвячений), а потім на початку війни, коли військо урочисто вирушало з міста на битву. Зображувався чоловіком з двома обличчями, одне з яких вважалося зверненням у минуле, інше - у майбутнє (ще варіант - одне обличчя молоде, а друге старе).

⁹ - Йдеться про битву поблизу Білої гори (Чехо-Словаччина) в листопаді 1620 р. під час Тридцятилітньої війни 1618-1648 рр. Після війни був піднисаний Вестфальський мир в 1648 р. Сама битва біля Білої гори закінчилася перемогою німецьких імперсько-баварських військ, які завдали поразки чеським військам, внаслідок чого Чехія на три століття підпала під владу австрійських Габсбургів. Конкретним наслідком битви були жорстокі репресії щодо чеського народу: «Погром чехов на Белой горе, публичные казни чешских борцов за веру, сожжение всех чешских книг и рукописей среди Праги, запечатание всех иноверческих церквей в годовщину сожжения Гуса и многочисленная змиграция чешских утраквистов по фанатическим узаконениям Фердинанда I...» (Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1.- с. 132).

¹⁰ - Очевидно, йдеться про спільний похід козаків і поляків на Москву в 1618 р.

¹¹ - В Софійському соборі була великокнязівська усипальниця, де поховано Ярослава Мудрого, Володимира Мономаха та ін.

¹² - П. Куліш має на увазі героїчну боротьбу проти монголо-татарської навали у XIII ст. Клязьма - річка в теперішній Росії (головним чином у Московській і Владимирській областях), ліва притока Оки (басейн Волги). У лютому 1238 р. хан Батий обложив Владимир на Клязьмі. Відбулася жорстока битва: місто було взяте 7 лютого, а його героїчні захисники загинули у полум’ї пожежі.

¹³ - Йдеться про Куликовську битву на початку листопада 1380 р., в якій війська під проводом московського князя Дмитрія Донського перемогли монголо-татар, очолюваних Мамаєм. Ця перемога прискорила занепад Золотої Орди і піднесла значення Москви як центру об’єднання російських земель.

¹⁴ - Борецький Іов (Іван Матвійович; ?-1631) - український церковний, політичний і освітній діяч. Вчився за кордоном. Вчителював у Львівській братській школі, в 1604-1605 рр. був її ректором. Один із засновників у 1615 р. Київської братської школи, в якій теж був ректором. З 1620 р.- митрополит православної церкви на українських і білоруських землях. Є відомості про його наміри щодо об’єднання України і Росії в одній державі.

¹⁵ - Ходика (Кобизевич) Федір Федорович (бл. 1550-1625) - київський війт з 1613 до 1618 р. і з 1621 до 1625 р. Багатий сукноторговець. У 1592-1613 рр. радник Київського магістрату. Належав до угруповання багатої купецької верхівки, яка орієнтувалася на Польщу, сприяла поширенню унії на Україні. На початку 1625 р. козацькі загони А. Лазоренка і Я. Чигринця втопили його у Дніпрі.

¹⁶ - Як зазначає П. Куліш, посилаючись на «Археографический сборник», кияни писали до П. К. Сагайдачного, що до розорення храму святої Софії найбільше спричинився якийсь пан Садковський: «О митрополиту православном и о церкви Софии Святой старайтеся, абы под благословением патриаршим быти мог, а церковь Софийскую, як обыдрал пан Садковский, напоменут его, абы и накрыл хотя соломою, жебы ей гнити не давал. Олово ободрал и продавал, а тресками накрыл умысльне, абы ее обвалити, як и низшые муры повалялися. Маетностей церковных уживает, а церкви гниючи пустуют» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 3.- с. 135).

¹⁷ - Очевидно, йдеться про Сигізмунда III Вазу (1566-1632), польського короля і великого князя литовського з 1587 р.

¹⁸ - Кисіль Адам Григорович (1580-1653) - український магнат, захисник польсько-шляхетського панування на Україні. Брав участь у придушеннях селянсько-козацьких рухів у першій половині XVII ст. Згодом (з 1651 р.) призначений київським воєводою для контролю над виконанням умов Білоцерківського мирного договору.

¹⁹ - Древинський Лавро (Лаврентій; р. н. і см. невід.) - український письменник першої половини XVII ст., активний захисник православ’я. Опубліковані його «Промова» на варшавському сеймі 1620 р. і «Протестація» (1630).

²⁰ - Нового Митрика...- Тобто Лжедмитрія. Під цим ім’ям діяли Лжедмитрій I (?-1606) і Лжедмитрій II (?-1610).

²¹ - Гостомисл - легендарна особа, з іменем якої у багатьох списках літописів пов’язується заклик варягів на Русь. Як свідчить В. М. Татищев, він був нащадком (правнуком) Вандала. М. М. Карамзін, згадуючи «о мнимом древнейшем Летописце Иоакиме», зауважує: «от Владимира (сина Вандала.- В. І.) произошел Буривой, отец Гостомисла, который изгнал варягов из России, построил Выборг» (Карамзин Н. М. История государства Российского: В 12 т.- М., 1989.- т. 1.- т. 23). Гостомисл прославився хоробрістю, розумом і справедливістю. Перед смертю він скликав старійшин і порадив їм відправити посольство до варягів, щоб запросити князя. На цей заклик відгукнулися Рюрик із двома братами. В той же час ряд істориків (крім М. М. Карамзіна, Г. Міллер) висловлювали сумніви у самому існуванні Гостомисла.

²² - ...Януш-князь із світом попрощався.- Януш Острозький помер у 1620 р.

²³ - Очевидно, йдеться про так звану «смуту» («смутное время»), прийняте тодішньою історіографією означення подій, які відбувалися в період від смерті Івана IV Васильовича в 1584 р. до початку царювання Михайла Федоровича Романова в 1613 р.

²⁴ - Журнал «Киевская старина», друкуючи історико-біографічний нарис про Адама Киселя, зазначає: «Не имея выдающихся знатностью предков за время принадлежности края Литве и Польше, тем более кичился Адам Григорьевич предками более древними, хотя и не засвидетельствованными документально,- русскими боярами киевского великокняжеского периода. При каждом удобном и даже почти неудобном случае поминал он своего родоначальника, киевского «воєводу» Святолда или Свентолдича...» Зазначається, що цьому вірили. Це відбито у королівській грамоті, якою Киселю присвоювалося звання київського каштеляна. У ній іде мова про іменитий і стародавній рід Свєнтолдичів-Киселів, «ведущем начало от русской княжеской фамилии и подчинившемся польскому государству еще при короле Болеславе Храбром (на початку XI ст.- В. І.)» (Киевская старина.- 1885.- № 9.- с. 51-52).

²⁵ - Йдеться про дві розмови Ісуса Христа у Понтія Пілата (римського намісника (прокуратора) Іудеї у 26-36 рр.). На них Христос підтвердив, що він цар іудейський, виклав найосновніші засади свого вчення, на що Понтій Пілат сказав: «Я не знаходжу жадної провини в цій людині». Тим не менше він був розп’ятий на вимогу натовпу.

²⁶ - Єзекіїль - один із чотирьох великих пророків Старого Заповіту, автор «Книги пророка Єзекіїля». Йдеться про страшні видіння і пророцтва Єзекіїля, «сина Бузі, священика». «Книга пророка Єзекіїля» складається з чотирьох частин: «Про гріхи Ізраїля й кара за них», «Пророцтва на чужі народи», «Повернення Ізраїля», «Видіння нового храму, святого міста й святої землі».

²⁷ - Перевелась уся його сім’ я...- Рід князів Острозьких припинив своє існування у 1620 р., після смерті Януша Острозького.

²⁸ - Михайлівський золотоверхий собор (закладений у 1108 р. князем Святополком) стояв на теперішній вул. Героїв Революції (знищений в 1936 р.). В ті часи собор був резиденцією митрополита Іова Борецького.

²⁹ - Йдеться про збірник законів давньоруського права «Устав Ярослава», або найдавнішу «Руську правду», яка була дана Новгороду в 1015 р.

³⁰ - Ісидорові «Декреталії» підперли видуманими документами власть папи і до XVII століття вважались за основу канонічного права.

³¹ - Золоті ворота - головна брама Києва за часів Київської Русі. Споруджені в 1037 р. за Ярослава Мудрого. Над брамою була церква Благовіщення з позолоченим куполом. Збереглися руїни, над якими в 1982 р. був зведений павільйон.

³² - Очевидно, йдеться про Болеслава II Сміливого (1039-1081), польського князя в 1058-1077 рр. і короля у 1077-1079 рр. з династії П’ястів. Здійснив два походи на Київську Русь в 1069 (на якийсь час заволодів Києвом) і в 1077 р.

³³ - Ісидор (?-1462) - київський митрополит. У 1438 р. підписав Флорентійську унію, тобто угоду про об’єднання східної і західної християнської церков під зверхністю папи римського. За це був підданий гонінням з боку московського князя Василя Темного. Виїхав до Рима, де дістав титул константинопольського патріарха. В 1472 р. унія була розірвана православною церквою.

³⁴ - Замойський Фома (1594-1638) - великий коронний канцлер з 1635 р. Освіту дістав дома в Замойській академії, продовжував навчання за кордоном. Пізніше перебував на службі у коронного гетьмана С. Жолкевського. Підписав договір з козаками в 1619 р. Був київським воєводою.

³⁵ - Хотин - місто у теперішній Чернівецькій області. Біля міста протягом 1620-1621 рр. відбулася Хотинська війна Туреччини проти Польщі. Після поразки у Цецорській битві 1620 р. польський уряд звернувся за допомогою до козаків. Козацьке військо (більше 40 тисяч) на чолі із П. К. Сагайдачним разом з поляками 3 жовтня 1621 р. розбило турків і татар. Згодом було укладено Хотинський мир.

³⁶ - Очевидно, йдеться про останні слова Ісуса Христа апостолам перед вознесенням на небо, де він прощає відступництво Петра і водночас дає йому нове покликання: «Паси вівці мої» (Євангеліє від св. Івана, 21, 16). Тоді ж Петро був призначений хранителем ключів від неба.

³⁷ - Відпущення гріхів (лат.).- Ред.

³⁸ - Самсон - герой ряду книг Старого Заповіту, наділений надзвичайною фізичною силою, дванадцятий із «суддів ізраїлевих». Син Маноя із коліна Данова. Йому було присуджено рятувати Ізраїль від рук філістимлян (Книга Суддів, 13-16). Вславився багатьма подвигами, зокрема поєдинком із левом.

³⁹ - Лукреція - дружина Луція Торквинія Колатина. Відома оповідь про те, як вона після збезчещення змусила батька і чоловіка поклястися, що вони відімстять кривднику, прилюдно заколовши себе. Наслідком цього стало падіння царської влади.

⁴⁰ - П. Куліш говорить про спадкоємність традицій Київської Русі і козаків у плані обговорення і вирішення найважливіших питань на різних зібраннях.

⁴¹ - П. Куліш пише про нього так: «Царь указал принять посланцев Ахии ближнему боярину и наместнику казанскому, князю Ивану Борисовичу Черкасскому да посольскому думному дьяку Ивану Курбатовичу Грамотину, тому самому, который предложил козакам Сагайдачного важный в истории русского воссоединения вопрос: нет ли на их веру от польского короля какого посягания» (Кулиш П. А. История воссоединения Руси: В 3 т.- т. 3.- с. 212).

⁴² - Тобто з Біблії.

⁴³ - Іов Борецький став митрополитом «по общему желанию жителей Киева» (Кулиш П. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1.- с. 146).

⁴⁴ - Новобранці, рекрути (лат.).- Ред.

⁴⁵ - Йдеться про Давида, другого царя ізраїльського (між роками 1055 і 1015 до н. е.). Мається на увазі той епізод із його життя, коли він переніс до Єрусалима Ковчег Завіту, який знаходився завжди у скінії (пересувному шатрі, яке для ізраїльтян було святилищем). При цьому Давид побудував нову скінію.

⁴⁶ - Стрибог - один із головних язичницьких богів у східнослов’янській міфології, бог вітру, бурі й негоди. Згадується у «Повісті минулих літ».

⁴⁷ - Ісус Навін - у ветхозавітній традиції помічник і наступник Мойсея, керував завоюванням Ханаану Ізраїлем. Головний персонаж «Книги Ісуса Навіна». Помер у віці 110 років, похований на горі Єфремовій.

⁴⁸ - Нечувана подія! (польськ.).- Ред.

⁴⁹ - А наш владика, що не є в кишені, Марнує на безрідних байстрюків.- «Это (Борецький.- В. І.) был ревностный и вместе кроткий пастырь церкви. Будучи еще приходским священником в Киеве, он прославився редким в тот век милосердием к сиротам и вдовицам, бескорыстными трудами на пользу просвещения и евангельской щедростью к убогим; а когда из игуменов Михайловского монастыря, по общему желанию жителей Киева, был возведен в сан митрополита, первым его делом было созвать собор для начертания программы действий в духе всепобеждающего христианского терпения» (Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1.- с. 146).

⁵⁰ - Сакович Касіян (бл. 1578-1647) - український письменник, філософ, освітній діяч. У 1620-1624 рр. був викладачем і ректором Київської братської школи. Наприкінці свого життя в 1641 р. прийняв католицизм. Автор філософського трактату «Арістотелеві проблеми» (1625), промов та казань (1626), кількох полемічних творів, спрямованих проти православ’я, зокрема «Перспективи» (1642). У 1622 р. написав відомий твір «Вірші на жалосний потреб [...] Петра Конашевича Сагайдачного».

⁵¹ - Так наші звали унію.

⁵² - Смотрицький Мелетій (світське ім’я - Максим Герасимович; бл 1577-1633) - український і білоруський письменник, філолог, церковний і освітній діяч. Закінчив Острозьку школу (академію) і Віленську єзуїтську академію. Був за кордоном, вчився в кількох німецьких протестантських університетах. З 1620 р. архієпископ полоцький, єпископ вітебський і мстиславський. Автор ряду талановитих полемічних і теологічних творів. Був звинувачений у підбурюванні православних міщан Вітебська на вбивство уніатського єпископа Й. Кунцевича В 1626 р. перейшов в унію, написав ряд антиправославних трактатів. В останні роки був настоятелем уніатського монастиря на Волині.

⁵³ - Фенікс - чарівний птах, який, за уявленням стародавніх народів (фінікійців, єгиптян), через кожні 500 років прилітав з Аравії до Єгипту. Фенікс живився бальзамом і смолою; коли відчував, що надходила смерть, будував гніздо з пахучих гілок на верхів’ї пальми і там його спалювало сонце. Потім птах воскресав з попелу, відроджувався молодим.

⁵⁴ - Наказ Феофана: «Не ходити на Русь, на рід християнський».

⁵⁵ - Феофан.- Очевидно, йдеться про Феофана Візантійського (бл. 758-817) - історика і церковного діяча Його книги широко розповсюджувались в Європі. Був канонізований православною і католицькою церквами.

⁵⁶ - Болобан (Балабан) Гедеон (бл. 1530-1607) - львівський єпископ з 1565 р., один із активних ініціаторів Брестської унії в 1596 р., згодом її противник. Прагнув підпорядкувати братства єпископській владі. Відкрив греко-слов’янську школу і Стрятинську друкарню (тепер с. Стрятин Івано-Франківської області), де було надруковано ряд видань, зокрема «Хіротонію» (бл 1602), «Служебник» (1604).

⁵⁷ - Потаємно (польськ.).- Ред.

⁵⁸ - Очевидно, йдеться про Флорівський (Фролівський) жіночий монастир на Подолі (район Києва), відомий з XV ст.

⁵⁹ - Очевидно, йдеться про гору Киселівку (інша назва Флорівська гора), історичну місцевість на Подолі. Розташована між Старокиївською горою і Щекавицею, між урочищами Гончарі і Кожум’яки, з одного боку, і власне Подолом - з другого. Деякі історики минулого ототожнювали її з горою Хоревицею. Замкову гору у 1854 р. віддали Флорівському монастирю, який створив тут чернечий цвинтар, спорудив церкву і оточив гору муром.

⁶⁰ - Золота Орда - монголо-татарська феодальна держава, заснована на початку 40-х років XIII ст. ханом Батиєм. Під впливом боротьби Московського князівства і Галицько-Волинського князівства почала занепадати. Перестала існувати у другій половині XV - на початку XVI ст. Розпалася на ряд ханств.

⁶¹ - Говорячи про збройні сутички козацького ватажка Жмайла із військом Конєцпольського на початку 20-х років XVII ст., Куліш так описує цю місцевість: «Выкравшись из-под наблюдательных пунктов коронного и панского войска, козаки Жмайла с необыкновенным искусством бегства углубились в лесную и болотистую трущобу, называемую Медвежьими Лозами. Позади себя оставили они несколько трудных переправ через днепровские «затоны» и прикрыли их сильными отрядами конницы. Конецпольский овладевал одной переправой за другою с таким же мужеством, с каким козаки их защищали, и настигнул козацкий табор у Курукова озера, откуда Жмайлу некуда было двинуться далее» (Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1.- с. 152). В Ведмежих Лозах поблизу Курукового озера був укладений договір, за яким «запорожское войско должно было отныне состоять всего из шести тысяч человек и во всем подчиняться распоряжениям коронного гетмана» (Там же.- с. 154). Як зазначалося у журналі «Киевская старина» (1889.- № 10.- с. 52-69), Курукове озеро, ймовірно, знаходилося на території Крюкова (тепер правобережна частина міста Кременчука). Щодо Ведмежих Лоз, то тепер нема скільки-небудь точних відомостей про це місце.

⁶² - Йдеться про великомученицю Варвару, яка постраждала в фінікійському місті Геліополі близько 306 р. Мощі великомучениці Варвари в 1108 р. були перевезені з Константинополя до Києва і зберігалися в Михайлівському Золотоверхому соборі. Її культ поширюється в XVII ст., особливо у XVIII ст. День святої Варвари збігається з часом весняного рівнодення. День Варвари не був церковним святом, але його відзначав народ. Мотиви житія Варвари ввійшли до фольклору. Існує легенда про те, що Варвара відмовилась стати дружиною короля, за що він її скарав. Святу Варвару зображували або молодою царівною, або ж її образ наближався до селянської дівчини в квітчастому одязі, стрічках, з віночком на голові і намистом на шиї. Великомученицю Варвару вважають, зокрема, покровителькою артилерії.

⁶³ - Поляками звали тоді тих, що з благочестія або з унії перевертались у католицтво, а ляхами - справдешніх поляків.

⁶⁴ - Йдеться про Ананію, члена однієї із перших християнських общин, і його дружину Сапфіру. Продавши своє добро для допомоги апостолам, вони затаїли частину грошей, що виявив апостол Петро. За це несподівано померли (див.: Діяння святих апостолів, 5, I-II).

⁶⁵ - Вірсавія - вродлива дружина одного із начальників в гвардії царя Давида - хеттеянина Урії. Давид закохався в неї, що спричинило смерть Урії. Ставши дружиною Давида, вона перетворилася в джерело сімейних інтриг і бід, які отруїли майже всі наступні роки його царювання. Вірсавія народила Соломона (див.: Друга книга Самуїлова (Перша книга царств), 11-12). У «Книзі приповістей Соломонових» від її імені зроблено чимало практичних настанов сину (Лемуїлу) і серед них порада бути особливо виваженим у ставленні до жінок (XXX, 10-31).

⁶⁶ - Очевидно, йдеться про поселення поблизу річок Самара (тепер Донецька, Дніпропетровська та Харківська області) і Саксагань (річка у Дніпропетровській області, ліва притока Інгульця - басейн Дніпра).

⁶⁷ - Майтборські правні городи...- Тобто міста з магдебурзьким правом.

⁶⁸ - ...із Нотом, Евром й Зефіром...- В античній міфології боги південного, східного (згодом південно-східного) і західного вітрів.

⁶⁹ - Тобто цар Михайло Федорович Романов (1596-1645), царював з 1613 р. Країною до 1633 р. фактично керував його батько патріарх Філарет (Федір Микитович Романов; бл. 1555-1633).

⁷⁰ - Очевидно, йдеться про означення Ісусом Христом кінця світу (див., наприклад, Євангеліє від св. Марка, ч. 13, 12).

⁷¹ - Батько наш кінчиться!! - «Вернувшись из похода к Хотину, Сагайдачний прожил всего месяцев шесть и умер от ран в начале (20 квітня.- В. І.) 1622 года» (Кулиш П. А. Отпадение Малороссии от Польши: В 3 т.- т. 1.- 139).

⁷² - Йдеться про інквізицію, підпорядковану папі римському, судово-каральну установу католицької церкви, створену в XIII ст. для боротьби з єресями. Особливо жорстокою була в Іспанії.